Сандра К. Роудс
Ирония на съдбата

Превод от английски: Елика Рафи, 1994

chitanka.info

Първа глава

Унесена в мисли, Ели Смит не обърна внимание, че колата забавя ход. Когато забеляза, че почти не се движи, беше вече прекалено късно, за да свие към бордюра и остана в средата на платното. За щастие, по ветровития път на остров Ванкувър движението не беше оживено.

Стрелките на контролното табло не показваха нищо обезпокоително. Понякога забравяше да налее бензин, но сега в резервоара имаше гориво. Ели слезе от колата, за да провери мотора.

В същия миг заваля.

Тя тихо изруга, върна се и започна да рови в кутиите и куфарите, нахвърляни на задната седалка. После се сети, че шлиферът й е в багажника. Дъждът вече се стичаше във врата й. Излезе и ядно затръшна вратата. Направи две крачки и спря. Ключовете бяха на таблото. Обърна се и натисна дръжката на вратата. Нищо. Тогава видя, че бутонът на бравата е паднал. Навярно го беше натиснала, без да забележи, докато слизаше. И другата врата беше заключена.

Сви гневно устни и раздразнено огледа колата. Реши да провери мотора и после да мисли за заключената врата. Шлиферът вече не й трябваше, и без това беше мокра.

Вдигна капака и се взря в купчината метал пред себе си. Не беше трудно човек да проумее устройството на моторите с вътрешно горене и тя знаеше, че леките коли работят с прост четиритактов двигател. Но схемите, които беше виждала, като че ли нямаха нищо общо с маркучите, ремъците и стоманените цилиндри, струпани пред нея.

Дъждовните капки тежко удряха по ламаринения покрив и Ели едва чу шума на приближаващата кола. Изправи се и видя, че по завоя към нея се задава тъмен форд. Вдигна ръка и застана до предната врата. Шофьорът на форда рязко удари спирачки и гумите остро изсвириха по мокрия асфалт. Колелата поднесоха и черният форд спря на косъм от нейния понтиак. Вратата рязко се отвори и от колата слезе висок тъмнокос мъж.

— Дяволски подходящо място за паркиране сте избрали! Голям късмет извадихте, че изобщо успях да спра.

Ели примига през дъждовните капки. Погледът й срещна гневно проблясващите му тъмни очи. Тя навлажни устни.

— Има достатъчно място да заобиколите.

— Е, да — язвително подхвърли той. — Особено както сте спрели в средата на платното и сте застанали до колата.

Разбира се, не беше в средата на платното, дори сега, когато стоеше до спрелия автомобил. Но забеляза израза му и потисна обзелото я изкушение да му противоречи. Той изглежда не беше в добро настроение.

— Колата ми спря. — Ели се опита да насочи разговора към своя проблем.

Той не отговори, макар че погледна към сивото купе. После демонстративно огледа бордюра на платното и едва тогава се обърна към нея.

Ели понечи да му обясни, но се отказа. Съвсем доскоро тя не обръщаше внимание на навика си да мисли за други, по-интересни неща, докато механично върши всекидневните си задължения. Разбира се, търпеше последствията от неизбежните недоразумения. Храната, която приготвяше, често загаряше, дрехите й невинаги бяха подходящо съчетани, понякога пропускаше срещите си. Но тя беше доста по-различна от баналните фантазьорки, които човек обикновено среща. Сравнени с мащаба на нейните мисли, с идеите, които разработваше, докато привидно вглъбено вършеше нещо друго, тези неприятности като че ли не бяха особено висока цена. И сега отново осъзна, че е далеч от всичко, което става наоколо. Мислеше за Кевин, за последната им среща.

Мъжът нетърпеливо махна с ръка и я върна към действителността.

— Не знам какво му е — каза тя и посочи понтиака.

— Да не е свършил бензинът?

Ели си помисли, че е ненужно саркастичен. Раздразнението й растеше. Но от доста време стоеше тук и той беше единственият минал по пътя. Не би било разумно да се държи неучтиво, след като нямаше кой друг да й помогне.

— Проверих. Точно когато погледнах под капака…

— Ще видя — прекъсна я рязко той и Ели трябваше да положи усилие да не произнесе някоя от не особено любезните думи, които напираха върху устните й. Той не беше саркастичен, той се държеше неприкрито грубо. — По-добре да дръпнем колите от пътя. Ще изтегля моята, а после заедно ще преместим твоята.

Без да дочака отговора й, мъжът се извърна и тръгна към форда. Ели пое дълбоко дъх и потисна раздразнението си. Точно сега не биваше да възразява. Би било прекрасно наистина, ако нейният рицар в блестящи доспехи бе малко по-приветлив.

Остана загледана в него, докато той умело обърна своя форд и спря на добре премерено разстояние от бордюра. Когато излезе и с нетърпеливо движение отметна кичур мокра коса от челото си, Ели беше обхваната от угризения. Имаше основание да бъде вбесен, задето трябваше спре и да се занимава с нея. Носеше скъп строг костюм, но сега върху мокрите му рамене сивият габардин беше почернял. Ели трепна, когато той внимателно прекоси локвата край бордюра и по подметките на обувките му от естествена кожа се насъбра тъмна ивица кал. А беше обещал да погледне и мръсния мотор!

Усмихна се виновно, но той не й обърна внимание.

— Седни зад кормилото. Аз ще избутам колата.

Отправи се към багажника и опря ръце на ламарината. После видя, че Ели стои неподвижно и се изправи.

— Надявам се, поне това ще направиш. Не мога да свърша и двете неща.

Ели преглътна. По лицето й плъзна червенина. Мъжът не криеше раздразнението си и тя не знаеше какво да каже.

— Аз… Без да искам заключих вратите.

Той остана неподвижен, втренчил невярващ поглед в нея. Ели би предпочела земята под краката й да се разтвори. Сега видя, че очите му не са кафяви, както й се беше сторило в първия миг, а тъмносини и че той всъщност е изключително привлекателен мъж. Острите черти на загорялото му лице говореха за твърд характер. Обзе я странно вълнение и сърцето й заби по-бързо. Върху устните й се появи нерешителна усмивка.

— Невъзможно е да си толкова глупава — каза той накрая и думите му изтриха усмивката й. Наведе се и погледна през прозореца на колата. Очите му се плъзнаха покрай безпорядъка на задната седалка и спряха на ключовете върху стартера. После отново се обърна към нея. — Невъзможно е да си толкова глупава.

— Съжалявам, така излиза. — Гласът й прозвуча остро и тя се опита да прикрие болката си. Природата я беше дарила с ум, който можеше да обхване най-сложните и абстрактни идеи, създадени от човек, но когато станеше дума за дребните всекидневни неща. — Нищо не мога да направя.

Непознатият я изгледа нетърпеливо. Поклати глава, извърна се и тръгна към колата си. Изведнъж я обзе паника. Нима щеше да я остави! Спусна се след него, подхлъзна се и падна по лице в калта. Мъжът чу вика й и се извърна.

— Господи! Сега пък какво правиш! — възкликна той и тръгна към нея. — Защо не остана до колата? — Повдигна я за раменете и я изправи.

— Помислих, че ще ме оставите тук. — Опита се да почисти калта, полепнала по роклята. Дланите й пареха от удара в каменистата земя и коляното й болезнено пулсираше.

— Нямах намерение да си тръгна. Отивам да намеря тел, за да отворя вратата.

Ели се почувства глупаво, задето изгуби самообладание. А мъжът като че ли вече не беше толкова ядосан, но не изглеждаше и особено приятелски настроен. Ръцете му все още лежаха на раменете й и тя изведнъж осъзна близостта му. Леко се отдръпна и той отпусна длани. Кой знае защо липсата на допира му я накара да почувства, че е съвсем мокра и измръзнала. Потръпна от студ. Той промърмори нещо, после свали сакото си и й го подаде.

— Облечи го, преди да си настинала.

— Не, аз съм съвсем изцапана, а…

— Облечи го и престани да спориш. — Гласът му прозвуча рязко. Тя прехапа устни и млъкна. Примирено навлече сакото. Мъжът отиде до колата си и започна да рови в багажника.

Петнайсет минути по-късно Ели седна зад волана и с помощта на своя спасител изтегли колата от пътя. Беше предложила да му помогне, докато той се опитваше да изтегли бутона на вратата с телта, но мъжът отказа. Изглежда беше в по-добро настроение и тя не настоя, макар да подозираше, че би се справила с по-малко усилия и по-малко… ругатни. Все пак не за първи път се заключваше вън от колата.

Непознатият се залови с мотора, а Ели остана зад волана, готова да включи стартера. Минутите течаха и безпокойството й нарастваше. Ако повредата не е много сериозна и ако не се беше заключила, тя сама би се справила със ситуацията и отдавна би продължила пътя си. Отново хвърли поглед към стрелките на таблото. В резервоара имаше бензин. Замислено потупа стъклото на указателя. Стрелката трепна и падна под червената линия. Ели впери изпълнен с недоумение поглед в скалата, после вдигна очи към мъжа, който изтриваше омаслените си ръце в парцала. Бялата му риза беше съвсем мокра и очертаваше мускулестите му рамене. Върху ръкава тъмнееше мръсно петно. Той се наведе към отворения прозорец.

— Ще трябва да я изтеглим до гаража. Не мога да открия каква е повредата и ако се опитваме да запалим мотора, ще изтощим акумулатора.

— Ами… Всъщност аз открих, че горивото… Бензинът се е свършил.

Лицето му се изопна. Скулите му пламнаха, ръцете му стиснаха парцала и нервно го извиха.

— Съжалявам наистина, но аз…

— Не търси обяснения! — изръмжа той и Ели подскочи. Мъжът се вгледа в сивите й очи, в които се четеше вина, и пое дълбоко дъх. Мина време, преди пръстите му, вкопчили се в парцала, да се отпуснат. По лицето му се четеше раздразнение. — Не се извинявай — додаде меко той и в гласа му се прокрадна горчивина. — Сама каза, че нищо не можеш да направиш.

Ели почувства, че обзелото я напрежение се стопява.

— Не, аз не видях таблото и…

— И предполагам, косата ти е естествено руса — добави сухо той.

Ели го погледна изненадано. Искаше да каже, че не се беше сетила да провери дали скалите са в изправност. А коментарът му сякаш не се отнасяше до това. Изглеждаше така, сякаш той… Не, това беше невъзможно.

— Не се извинявам! Скалата е повредена. Когато я погледнах преди, отчиташе бензин в резервоара — възрази разгорещено тя.

Той се усмихваше. Нежно и като че ли леко подигравателно.

— Не се притеснявай. Човек не може да направи кой знае какво, освен да се примири с ограниченията, които съдбата му е наложила. Ти поне си красива и не е необходимо да си умна. Ще налея малко бензин в резервоара на колата ти.

Трябваше й време, за да осмисли думите му. Невероятно! Той наистина я мислеше за глупачка. Глупава, празноглава блондинка!

Ели остана загледана в него, докато той се отдалечаваше. Думите му я зашеметиха. Тя не вярваше, че някой може да очаква от нея да бъде практична, когато ставаше дума за дребните всекидневни неща. Беше петгодишна, когато тестовете показаха, че е с коефициент на интелигентност сто деветдесет и четири. От този момент целият й живот беше организиран така, че да се реализира невероятният потенциал на своя мозък. Защити докторат на седемнайсет години и сега беше сред най-ценените в света експерти по компютърна математика.

Единствен Кевин понякога се шегуваше с ексцентричността й, но винаги много внимателно. Забавляваше се с навика й да разчита, че някой друг ще се грижи животът й да тече гладко. Но никога не я беше упреквал в липса на интелигентност заради разсеяността й.

Посегна към дръжката на вратата. Трябваше все пак да обясни на този господин коя е. Но ръката й застина. Той я беше нарекъл красива! Ели несъзнателно отдръпна ръка. Извърна се и се взря в огледалото за обратно виждане. Лице със сърцевидна форма, големи сиви очи, обрамчени с гъсти мигли, малко, леко вирнато носле, пълни устни. Не беше грозна, но хората нямаха навика да подхвърлят комплименти на доктор Елисън Дженингс Смит. Казваха й, че в последната си статия е развила нова, особено интересна, гледна точка или я питаха за мнението й относно нечия теория, но никой никога не й беше казвал, че е красива.

— В резервоара ти вече има гориво. Ще ти стигне, за да отидеш до бензиностанцията на три-четири километра оттук. Внимавай да не я пропуснеш. Спри там и зареди.

Думите му я изтръгнаха от унеса. Не бе забелязала кога се е върнал и изненадано премигна. Той наистина я беше нарекъл красива! Беше признал, че е жена — глупава, но все пак жена. Не й се случваше често. Тя имаше висок коефициент на интелигентност, мозък като суперкомпютър, сравняваха го с последните модели, върху които работеше.

— Лесно ще намериш бензиностанцията — добави той, явно погрешно изтълкувал втренчения й поглед. Загубил търпение, посочи надолу по пътя. — Караш само в това платно и няма начин да я пропуснеш. Аз ще бъда зад теб, за да се убедя, че всичко е наред, но признавам, бих предпочел да продължа сам.

— Да, разбира се — отвърна припряно Ели. — Много мило беше, че спря и ми помогна. Извинявайте за неудобството, което ви причиних, аз…

— Ако може само да ми върнеш сакото — прекъсна той многословните й благодарности. Съвсем беше забравила за сакото му. Притеснена, непохватно отвори вратата, смутено се изправи и несръчно свали дрехата. Червенина обля лицето й. Мъжът явно губеше търпение. И все пак, когато пое сакото, не си тръгна веднага. Ели плахо вдигна очи към него и лицето й пламна още по-силно. Тъмният поглед на мъжа, изпълнен с възхищение и съвсем недвусмислен, беше втренчен в гърдите й.

— Съжалявам, че ви задържах. — Гласът й прозвуча глухо, тя се извърна и рязко затвори вратата след себе си. Завъртя ключа в стартера и запали мотора. Спасителят й отскочи встрани, когато тя натисна педала и понтиакът се понесе напред.

* * *

— Толкова съм ти благодарна, че ми позволи да се самопоканя. — Ели отпи от горещия шоколад. Бе облякла халата си и седеше на леглото в гостната на Клер Евънс. Горещата баня беше отмила калта и прогонила набрания по-рано днес студ. Ели беше стоплена и отпочинала, както не се беше чувствала от седмици.

— Не искам да говориш така — прекъсна я Клер. — От години те каня да ни дойдеш на гости, но ти винаги беше прекалено заета с един или друг проект. С Грег наистина много се радваме, че най-после можа да ни посетиш.

— Е, този път наистина нищо не ме задържаше. — Ели не беше в състояние да прикрие горчивината, която се прокрадна в гласа й. Клер я погледна с разбиране и Ели отмести очи към прозореца.

Дъждът беше спрял и през сивите облаци се промъкваха първите слънчеви лъчи. От къщата на семейство Евънс се откриваше зашеметяващ изглед към морето и пролива Джорджия. Но прозорецът на гостната гледаше към задния двор и към иглолистните дървета с натежали от дъждовната вода клони. Тръпчивият аромат на смола от кедрите се смесваше с уханието на цъфнал дрян и с тежкия упойващ мирис на олеандрите.

— Значи сега не работиш върху нов проект?

Ели се извърна към Клер и леко се усмихна. Откровеният въпрос не я наскърби. Познаваше Клер от колежа и тя беше една от малкото й приятелки. В университета беше много по-млада от останалите студенти и не беше лесно да си създаде приятели. Професорите проявяваха особено внимание към нея, а колегите й или се дразнеха от интелекта й, или я смятаха за досадно хлапе.

Клер беше съвсем различна. Общителна и приветлива с всички, тя беше посредствена студентка, дошла в университета по-скоро за да задоволи условностите, които произходът й налагаше, отколкото да удовлетвори някакви свои интелектуални потребности. Странно беше приятелството между нея — забавната и с пет години по-възрастна брюнетка — и мълчаливата затворена Елисън. Но още от първата им среща Клер спечели доверието на високото дългокрако момиче с непохватни движения, което обаче й помагаше по математика през първите години. Тя беше сред малкото хора, които разбираха, че независимо от високия си коефициент на интелигентност, Ели беше самотно дете, което отчаяно се бореше, за да оцелее в света на възрастните.

— Позволих си да върша глупости заради някакъв мъж — изрече Ели на един дъх и върху лицето й се изписа отвращение от собственото й безразсъдство.

Не беше толкова забавно, но Клер леко се усмихна, защото гримасата на Ели силно й напомни за онова младо момиче, с което се сприятели преди толкова години. Ели бе твърде чувствителна и още в колежа Клер се чувстваше неизказано виновна, когато успееше да я убеди да остави за малко книгите, заради други, не толкова възвишени занимания.

— Е, не си първата жена, която го прави.

— Права си. — Ели отпусна длани в скута си и впери поглед в тях.

— Предполагам, споменът е болезнен? — съчувствено рече Клер.

Ели вдигна поглед.

— Най-нелепото в случая е, че и аз не знам какво ми е. Вбесена съм и самолюбието ми е наранено, но това не е от значение. По-важно е, че съм отвратена от собствената си глупост.

— Защо не ми разкажеш?

Ели прокара пръсти през косата си и отметна падналите върху челото й кичури.

— Преди около осем месеца в института дойде нов асистент. Кевин Алдърсън. Разбирахме се чудесно и от самото начало работехме добре заедно. Преди се случваше да имам проблеми с хората, които ръководех. Или бяха недоволни, че съм жена, или че съм много по-млада от тях. С Кевин нямах такива проблеми. — Ели вдигна рамене и замълча.

— И какво стана? Той ухажваше ли те?

Ели се намръщи.

— Всичко започна случайно. Една вечер работихме до късно и когато свършихме, той предложи да вечеряме заедно. Скоро вечерите се превърнаха в нещо нормално, а после той започна да ме кани и без повод.

— Значи излизаше с него?

— Е, не е кой знае какво, но за мен беше много важно. Никога не съм имала сериозна връзка, преди да срещна Кевин. В колежа бях още дете, а когато започнах работа в института, бях прекалено заета, за да се тревожа за личния си живот. При това повечето мъже, с които работех, бяха женени или достатъчно възрастни, за да ми бъдат бащи. А с Кевин беше различно. Той е около трийсетгодишен, привлекателен, неженен — наистина добра партия, а около мен нямаше голям избор. И започнах да строя въздушни кули, да мечтая за голямата вечна любов, за брак… Само че той явно е търсил друго във връзката ни.

Ели замълча и се извърна към прозореца. Всъщност подозираше, че съвсем не е влюбена в Кевин, а по-скоро е привлечена от идеята да бъде влюбена в него и да живеят заедно. Преди да го срещне, не беше осъзнала доколко е желала всички онези неща, които другите жени притежават — съпруг, дом, семейство. Преди Кевин да прояви интерес към нея, те изглеждаха недостъпни. Когато я изостави, всичките й мечти отново се върнаха в царството на невъзможното. Навярно мисълта за това й причиняваше по-силна болка от неговата неискреност. С мъка извърна поглед към Клер.

— Срамувам се да ти разказвам всички тези неща. Бях толкова глупава, че спах с него. — Взря се в очите на Клер за миг, после отново сведе поглед. — Отидохме на онази конференция. Бяхме резервирали апартамент с две спални, но използвахме само едната… Бих искала да ти кажа, че съм си загубила ума от страст, но не беше така. Изглеждаше съвсем естествено. Искам да кажа… Аз бях на двайсет и четири и не бях спала с никого. Сякаш идвах от викторианската епоха. Мислех си — щом ме ухажва, значи ме обича, и след като се съгласих да спя с него, значи и аз трябва да го обичам. Вероятно съм била неспасяемо наивна. — Ели почувства, че се задушава.

Клер се премести до нея и хвана ръката й.

— Хайде стига! Да не би насила да си го накарала да спи с теб?

— По-късно той намекна подобно нещо — едва промълви Ели.

— Какво?

— Намекна, че съм го изнудила да… Да легне с мен. — Пое дълбоко дъх и опита да преглътне сълзите си. — Искам да кажа — нали му бях шеф, как би могъл да ме отблъсне?

— Мръсник! — Клер едва сдържа гнева си. — Кога ти го каза? Когато се върнахте в института?

— Не веднага. Когато се върнахме, аз още живеех в рая на глупците. Мислех… Мислех, че през онзи уикенд само изпреварваме сватбата… Не бях осъзнала, че за него това е само краткотрайно увлечение, забавление за една нощ. Както и да е, когато се върнахме, продължихме да излизаме заедно. После, един ден, бомбата падна.

Ели се задави и млъкна. Клер стисна по-силно ръката й. След няколко минути Ели отново продължи.

— Работехме върху нова компютърна програма, прилагана при изстрелване на комуникационни сателити. Предполагаше се, че никой, освен мен и моя ръководител, не знае за програмата. Но аз бях достатъчно неблагоразумна и обсъдих работата си с Кевин. Файлът беше в компютъра ми, и дори един ден го извиках в негово присъствие. Не мислех, че той ще види кода за достъп.

— И какво се случи?

— Вече бях почти готова с разработката, когато чухме, че частна фирма е спечелила поръчката с проект, подобен на моя и с решение като моето. Два дни по-късно Кевин дойде в кабинета ми, за да подаде молба за напускане… Беше получил предложение за работа в компанията, която спечели поръчката. Щеше да ръководи проекта. — Ели погледна безпомощно Клер. — Дори тогава не осъзнах какво е станало. Говорех му за… За всички мои глупави планове. Онази компания беше на другия край на страната. Не исках да заминава. Скарахме се и накрая той съвсем откровено ми обясни, че е излизал с мен… и е спал с мен… единствено защото… съм била негов шеф. Призна, че е продал разработката ми на онази компания, за да получи работа там. — Очите й бяха широко разтворени и в погледа й се четеше болка. — Тогава приех оставката му. Няколко дни по-късно написах и своята молба за напускане. Това беше единственото приемливо и етично решение. Когато се разчу, че Кевин напуска, клюките плъзнаха. Колегите ми знаеха, че се виждам с него извън института, знаеха и че компанията, в която той отива, е спечелила поръчката за програмата, върху която и ние работихме. Нямаше да им е нужно много време, за да разберат как стоят нещата.

— Но това не означава…

— Напротив, Клер… — твърдо рече Ели. — Заемах важен пост в института. Ползвах се с доверие… И предадох това доверие.

— Не е трябвало да напускаш. Все пак нямаш вина, че Кевин те е измамил. Можеше да обясниш.

Ели поклати глава.

— Всъщност това ми беше безразлично. Исках да се махна от института, от всички онези хора, които знаеха за мен и Кевин, да се махна… да престана да бъда доктор Елисън Дженингс Смит!

Опита да преглътне сълзите, които напираха в очите й. Усети ръката на Клер върху рамото си и се овладя.

— И какво мислиш да правиш сега?

— Не зная. Не съм сигурна. Бих искала да остана при теб няколко дни, ако е възможно, разбира се. Тук е толкова красиво. После ще потърся къща под наем за лятото. Не е необходимо да започна работа веднага.

— А защо не останеш тук?

— Благодаря ти, но предпочитам да отида някъде, където никой не ме познава, някъде, където няма да бъда доктор Смит и ще живея като нормален човек.

— Тук те познаваме единствено ние с Грег. — Клер замислено я изгледа, очите й закачливо проблеснаха. — Всъщност… мисля, че историята с Кевин те е наранила толкова, защото не познаваш мъжете. Трябва да натрупаш опит!

— Натрупах достатъчно — иронично й напомни Ели. — Не мисля, че горя от нетърпение веднага да се впусна в нови приключения.

— Но трябва да го направиш! Не всички мъже са като Кевин, трябва да намериш по-добър.

— Нещата не са така прости, Клер. Мъжете не понасят умни жени.

— Няма да им позволим да разберат твоя коефициент на интелигентност. С малко усилие ще се превърнеш в най-сексапилната бомба, която е избухвала на този остров. И когато мъжете започнат да се тълпят около теб, няма да те оставя да ги преценяваш с този твой компютърен мозък. Ще бъдеш мълчаливата глупава блондинка!

— И как бих могла да се справя? — Ели хвърли недоверчив поглед към Клер. — Не съм актриса!

— Ще бъде страхотно! Имаме късмет, че косата ти е руса!

Ели беше поразена. Думите на Клер внезапно й припомниха за мъжа, когото срещна днес. Може би идеята не беше чак толкова лоша. Все пак, вече съществуваше един мъж, който беше убеден, че тя е „глупава блондинка“!

Втора глава

— Не зная… Чувствам се като разсъблечена — рече Ели.

Блуза с дълбоко деколте, съчетана с широка клоширана пола на големи цветя. Тоалетът й беше съвсем различен от строгите семпли дрехи, които обикновено носеше. Огледа се критично. Изглеждаше… Да, точно така, изглеждаше чувствена и порочна.

— Изглеждаш страхотно! — увери я Клер. — В тези дрехи създаваш усещане за странна смесица между малко непорочно момиче и чувствено котенце.

Ели се намръщи — „чувствено котенце!“ — а Клер я оглеждаше с присвити очи и изражение на вдъхновен художник.

— Затвори отново клепачи, искам да подсиля грима.

Ели покорно затвори очи и се замисли дали да не се измъкне незабелязано и да си измие лицето, преди да се появи пред гостите? Или пък да зареже всичко и да се скрие? Но Ели знаеше, че не може да направи това, независимо че ужасно се страхуваше от предстоящата си поява пред неженените познати на Клер. Приятелката й беше организирала събирането специално заради нея, и това й струваше много усилия, а освен това през последната седмица не се отделяше от Ели. Суетеше се и я докарваше, сякаш беше пудел, когото готвеха за особено важна изложба. Само че пуделът не би бил и наполовина изплашен колкото нея.

— Сега можеш да си отвориш очите. Само още малко пудра върху носа и после ще те оставя да се обърнеш и погледнеш.

Ели се приготви да обсипе усилията на приятелката си с куп комплименти без значение колко ужасно изглежда. Клер беше изключително любезна и макар Ели да не бе във възторг от идеята да се появи пред куп непознати натруфена като „дамата на вечерта“, не желаеше да обиди приятелката си.

Усмивката беше върху лицето й, когато Клер обърна стола към огледалото. Невероятно! Ели изненадано се взря в отражението си. Беше убедена, че Клер е изсипала половината грим от кутията върху лицето й, но ефектът беше съвсем естествен и много приятен. Едва загатнатите виолетови сенки върху горните й клепачи придаваха мистериозен морен оттенък на сивите й очи, миглите й изглеждаха неизразимо дълги. Лекият прасковен руж върху скулите подчертаваше съвършения овал на лицето й, устните й горяха — плътни и съблазнителни. Вчера беше отчаяна. Клер я завлече на фризьор и поръча да подстрижат дългата й права коса и да й направят нова, елегантна, съвсем небрежна прическа. Струваше й се, че изглежда ужасно. Ала сега си помисли, че късите златисти кичури я правят млада, лекомислена и… сексапилна.

— Какво ще кажеш? — нетърпеливо попита Клер.

— Като че ли не съм аз. — Ели с усилие откъсна очи от огледалото.

— Разбира се, че си ти. Твоето ново „аз“. Без дъх ще останат, като те видят.

Ели отново се обърна към огледалото. Когато непознатият я нарече красива, тя беше толкова поласкана, макар че дълбоко в себе си не му повярва. Сега, когато разглеждаше лицето си в огледалото, реши, че може би в думите му все пак има зрънце истина. Клер въздъхна и Ели вдигна поглед. Навярно след последната мазка с четката върху тавана на Сикстинската капела Микеланджело е имал същото изражение. Ели едва потисна смеха си.

— Знам точно от кого имаш нужда — унесе се в мечти Клер. — Линк Съмървил се премести тук миналата есен. Вдовец е и всички неомъжени жени, а и доста от омъжените, го преследват. Мисля си, че само като те погледне, ще престане да бяга.

Доброто настроение, обзело Ели, отстъпи пред смразяващия хлад. Думите на Клер внезапно й припомниха целта на всички тези приготовления.

— Виж, Клер — гласът й звучеше несигурно, — ти направи истинско чудо с мен, но въпреки че изглеждам по-добре, не мисля че съм такъв тип. Не съм фаталната жена. Този Линк, или както там му беше името, и всички онези неженени мъже, които си поканила… — Ели поклати глава. — Дори да са привлечени от моето ново „аз“, какво бих могла да направя? Няма да знам какво да им кажа.

— Ще измислиш нещо. — В гласа на Клер не се прокрадваше и сянка от съмнение. — Само не започвай да говориш за компютрите и алгоритмите, с които ти е пълна главата.

— Но това е единственото нещо, за което мога да говоря. — Извърна се към огледалото и отново поклати глава. — Доста мислих през изминалата седмица… И всичко, което се случи между Кевин и мен, нелепата идея да се омъжа… Е, добре, бях като обезумяла, но сега всичко е отново на мястото си. Мисля, че наистина трябва да започна да търся нова работа. Въпреки всичко, от института ми дадоха добра препоръка и няма да е трудно. Моята кариера е моето бъдеще и трябва да мисля само за това. Не съм създадена за семейство.

— Не ставай глупава — прекъсна я Клер. — Каза че ще потърсиш къща под наем наоколо. Сега си изплашена и опитваш да се измъкнеш.

— Не виждаш ли, че всичко това — Ели кимна към отражението си в огледалото — е загубено време? Да предположим, че някой мъж наистина реши, че съм привлекателна. Не мога да бъда глупава блондинка до края на живота си! Какво ще стане, когато той разбере всичко за мен? Ще ме зареже. Мъжете не понасят умни жени. Знам това от опит.

— Ще престанеш ли да бъдеш толкова черногледа? Ако той наистина те обича, всичко това ще бъде без значение.

— Любовта побеждава всичко? — Ели се опита да бъде цинична, но когато видя изненадания поглед на Клер, въздъхна примирено. Е, за няколко седмици ще се опита да изиграе ролята, която двете с Клер измислиха. Кевин й беше дал ценен урок и сега едва ли беше в състояние да погледне сериозно на плановете на Клер.

— Добре — усмихна се тя. — Поне ще опитам.

Ако съдеше по количеството храна, което приготвяше Клер, Ели имаше пълното основание да заключи, че приятелката й е поканила цялата Седма флота на своето парти. А освен всички димящи тенджери й тигани, навън на скара се печеше и огромна сьомга.

— Сигурна ли си, че с нищо не мога да ти помогна? — Чувстваше се виновна, че остави целия ангажимент около приготвянето на вечерята на Клер, но нейните кулинарни умения бяха ограничени.

— Всичко е наред. Скоро вечерята ще бъде готова. — Докосна пламналото си от горещината лице и се намръщи. — Но би могла да наглеждаш ястията, докато отида да се преоблека. Радвам се, че времето е слънчево, но горещината в кухнята развали грима ми.

— Само ми кажи какво да направя.

— Просто наглеждай тенджерите да не изгорят или изкипят. Ще се върна след минута. — Клер тръгна към вратата, но спря и се извърна. — Ако Грег окоси моравата, преди да се върна, кажи му да се качи и преоблече. Като го знам какъв е, ще посрещне гостите ни в старите си скъсани джинси. О, забравих соса за салатата. Рецептата е до миксера. Ще го приготвиш, нали?

Излезе преди да дочака отговора. Без особено въодушевление Ели отиде до кухненския шкаф и погледна рецептата. Когато предложи помощта си, имаше предвид, че би могла да отвори някоя консерва или да обели зеленчуците. Щеше да се справи. Но да наглежда тенджери и тигани или да приготвя сос за салата по рецепта — това далеч надхвърляше възможностите й. Хвърли поглед към списъка и си помисли, че би предпочела Клер да повери поръчката на снабдителя от „Макдоналдс“. Но когато започна да измерва съставките и да ги смесва, откри че не е толкова трудно. Готвенето донякъде беше като химията, само че вместо молове, нещата се измерваха в чаши и супени лъжици. Когато Грег влезе при нея, тя бързо го отпрати, изпълнена със самочувствие, че може да се справи и сама. Но изглежда прояви наивност. Когато прибави и последната внимателно премерена лъжица сол в купата на миксера, тя затвори капака и натисна бутона. Нищо. Огледа контакта, повдигна капака и надникна в купата, но и там като че ли всичко беше наред. После изведнъж забеляза, че радиото, което до този момент свиреше тихо, беше спряло. Внимателно огледай индикаторите на кухненските уреди. Червените лампички бяха изгаснали. От готвене наистина не разбираше много, но електричеството беше нещо друго. Явно, когато е включила миксера, е претоварила мрежата и бушонът е изгорял. Трябваше да попита Клер и Грег къде е електрическото табло. В този момент звънецът на входната врата отекна в кухнята — първите гости на Клер пристигаха. Клер и Грег бяха заети и тя си помисли, че трябва да ги посрещне сама, но внезапно беше обзета сякаш от сценична треска. Щеше да й бъде трудно да се срещне с всички тези непознати, дори с Клер до себе си, а сега, сама, наистина не беше в състояние да отвори вратата. Когато позвъниха втори път, Ели безпомощно се огледа. Очите й спряха на вратата към мазето. Електрическите табла обикновено се монтираха там. Ядоса се на собствената си глупост, но се втурна към вратата и затича надолу по стълбите. Наистина електрическото табло беше там. За миг остана загледана в бушоните, макар че веднага забеляза изгорелия предпазител. Едва когато шумът от стъпки и гласове от кухнята достигна до нея, тя се застави да направи нещо. Смени бушона. Леко се стресна от оживлението, настъпило внезапно на горния етаж, но събра смелост и се качи.

Откри Клер и Грег в кухнята, заедно с друга двойка и първото й впечатление беше, че всички говорят едновременно. Неуверено тръгна към Клер.

— Ели! — Клер я видя и всички се обърнаха към нея. Самоувереността на Ели се изпари и тя спря в средата на стаята.

— Бушонът изгоря, когато включих миксера, и слязох да го сменя… — Не успя да довърши изречението, защото позна гостенина на Клер. Не беше трудно. Вече беше виждала това намръщено лице.

— Ти? Трябваше да се досетя.

И гневният глас не беше нещо ново. Погледна го предпазливо и забеляза, че той изглежда доста странно. Озадачена, Ели се вгледа по-внимателно в него. Странни малки бели капки покриваха тъмнокафявата му спортна риза. Изцапано беше и лицето му, и кичурите коса на челото.

— Аз… — Ели млъкна, неспособна да откъсне поглед от лицето му, по което се четеше гняв. Почувства облекчение, когато Клер му подаде кърпа. — Какво стана? — обърна се Ели към Клер.

— Няма нищо — опита се да я успокои тя и започна да почиства ризата на гостенина с книжни салфетки. — Вината не е твоя. Стана случайно.

— Но какво се е случило?

Усилията на Клер превърнаха малките бели капки в неприятни тъмни петна.

— Мисля, че нещата станаха само по-лоши — обърна се тя към мъжа и за момент като че ли пренебрегна въпроса й. — Линк, Грег ще ти даде чиста риза, а аз ще изпера твоята.

— Клер, моля те, ще ми кажеш ли какво се е случило? — настоя Ели.

— Но ти наистина нямаш вина за това, което се случи.

Ели я погледна недоверчиво. Ако беше така, защо Клер непрекъснато го повтаряше и защо мъжът я гледаше толкова гневно? Намеси се и другата жена.

— Наистина беше много глупаво. Предполагам, че сте забравили да изключите миксера, преди да слезете да смените бушона. Капакът също не беше сложен и когато токът дойде, сосът… — Тя направи изразителен жест. — За нещастие, Линк стоеше наблизо и всичко се изсипа върху него.

Ели извърна поглед към мъжа. Сега той изглеждаше по-спокоен и върху лицето му бе изписано примирение.

— Както каза Клер, всичко стана случайно. Вината не е твоя — съгласи се той с въздишка.

Е, признаваше, че станалото е случайност, но случайност, дължаща се на нейната глупост. Явно беше убеден, че няма мозък колкото и една гъска. Клер я беше посъветвала да играе ролята на глупава блондинка, и навярно сега трябваше да се чувства доволна, че нещата се нареждат по този начин, но вместо това Ели се чувстваше унизена. Отдъхна си, когато Грег изведе мъжа от кухнята.

— Наистина съжалявам за станалото, Клер. Сега ще изчистя всичко.

— Ще се справя сама — увери я Клер. — И без това трябва да довърша някои неща. Защо не изведеш Илейн в двора и не й предложиш нещо за пиене?

Ели се усмихна нерешително.

— Ами аз забравих да ви запозная — Илейн, това е моя приятелка — Ели Смит. Ели — Илейн Колридж. А мъжът, който току-що излезе, е Линк Съмървил.

Ели се сети за разговора си с Клер и се зачуди дали Илейн не е от жените, които преследват Линк Съмървил. Ако наистина беше така, тази жена имаше нужда от медицинска помощ. Остана изумена от внезапно обзелото я любопитство. Не по-малко я изненада и фактът, че Илейн Колридж нямаше нищо общо с типа жени, които, както Ели си мислеше, биха привлекли Линк. Ели би предположила, че студената красота на фотомодел, съчетана с изтънчен интелект и чар, са качествата, които мъж като Линк Съмървил би търсил у една жена. А Илейн беше удивително обикновена. Косата й имаше кафяв миши цвят и беше оформена в неопределена прическа, лицето й беше бледо и безинтересно. Най-привлекателното в нея — големите блестящи кафяви очи — като че ли съвсем обезличаваха чертите й и й придаваха вид на кокер шпаньол.

— Сигурна ли си, че с нищо не мога да ти помогна тук? — попита Илейн.

— Всичко вече е почти готово. Излез с Ели, а аз ще дойда при вас само след минута — отговори Клер и Ели я изгледа любопитно. Въпреки усмивката и любезния тон, Ели почувства неприязънта на Клер към Илейн. Странно, Клер успяваше да намери общ език с всички. А Илейн изглеждаше съвсем безобидна, за да настрои когото и да било срещу себе си. Та тя явно се справяше добре и с този грубиян Линк Съмървил, щом му беше позволила да я придружи.

— Както искаш — мило каза Илейн. — А, между другото, дали мога да оставя тази салата в хладилника? — попита тя, отиде до кухненския плот и разопакова големия кафяв плик, оставен до миксера. — Зная, че си приготвила всичко, но аз направих тук нещо мъничко, защото не вървеше да дойда с празни ръце.

Илейн дръпна хартията и разкри „мъничкото нещо“, което беше приготвила. Плодова салата, макар че подобно описание съвсем не отдаваше дължимото на произведението на изкуството, което беше сътворила. Топки диня, резени ананас и огромно количество екзотични плодове бяха положени в издълбана кора от пъпеш. Краищата бяха назъбени и украсени с лимонови резени. Илейн извади от плика няколко дълги пръчици с привързани към тях хартиени ленти и ги прикрепи върху „кораба“.

— Красиво е, Илейн — каза Клер сухо. — Не биваше да си създаваш толкова труд.

— Ами, това е нищо — увери я Илейн и се отправи към хладилника. Отвори вратата и надникна вътре. — Скъпа, мислиш ли, че тук ще има място за всичко?

Клер се усмихна ледено и се присъедини към нея, преди да е изпразнила хладилника. Зае се да премества салатите и подносите, които беше приготвила по-рано, а Илейн се обърна към Ели.

— Мисля си, че е по-добре да отида и да проверя какво става с ризата на Линк. Такива петна не се почистват лесно, така че колкото по-рано ги изпера, толкова по-добре. Не ми се ще ризата да се съсипе. Когато става дума за дрехи, Линк не е скъперник, но тази риза беше съвсем нова.

Тя излезе от кухнята и остави Ели изпълнена с угризения. Навярно наистина нямаше вина, че ризата на Линк беше покрита със сос за салата, но макар и неволно, тя го беше направила. А щом разбра, че ризата е нова и скъпа, не й стана по-леко. Клер подреди хладилника отново и извади бутилка вино, преди да затвори вратата.

— След всеки разговор с Илейн имам нужда от чаша вино.

— Не я ли харесваш? — попита Ели. Тя също се чувстваше неловко след уточнението за ризата на Линк, но не можеше да разбере враждебността на приятелката си. — Тя изглежда доста приятна, пък и е много мило от нейна страна да донесе тази салата. Навярно й е отнело доста време да я направи.

— Заради тази салата — кисело рече Клер и отпи голяма глътка вино — всичко, което приготвих, ще изглежда като вчерашни огризки. Преди време често се събирахме на импровизирани вечери, но откакто Илейн се присъедини към нас, вече не го правим. Почти всички обичаме да готвим, но нямаме нито време, нито сили да се суетим излишно в кухнята. Всеки път, когато се съберем, Илейн ще ни изненада с някое произведение на изкуството, в сравнение с което нашата храна изглежда като кучешки обяд. Може би сме суетни, но не желаем да се отнасят с нас надменно. — Отново вдигна чашата, пресуши я до дъно и я остави настрана. — Ще направиш истинска услуга на моите познати, ако й отмъкнеш Линк. Всички се ужасяваме от мисълта, че той може да стигне дотам, че да се ожени за нея. Тогава до края на дните си ще бъдем обречени да търпим присъствието й.

Клер се зае да почисти разсипания сос. Ели мълчаливо отпи от чашата си. Да отмъкне Линк? За нищо на света! Разбира се, Клер не знаеше за първата им среща. Беше й спестила подробностите. Само спомена, че по пътя е свършила бензина. Останалото беше прекалено унизително. Взе парцала и се зае да помага на Клер. Що се отнася до Линк, Илейн можеше да бъде напълно спокойна.

Трета глава

Падаше здрач, когато Ели незабелязано се измъкна от шумния хол и излезе на терасата. Прогонени от нощния хлад, гостите на Клер се бяха оттеглили в къщата, но минути по-късно вътре вече беше задушно.

Ели се облегна на перилата и се взря в нощта. Наслаждаваше се на самотата. Не беше трудно да играе ролята на глупава блондинка днес, може би защото не беше нужно да се преструва. Просто отговаряше с по някоя безсъдържателна реплика, когато нямаше представа от нещата, за които ставаше дума. Не разбираше от хокей, риболов или от цените на ягодите. Рядко гледаше телевизор, не четеше романи. До тази вечер не се беше замисляла колко тесни са интересите й. Докато работеше в института, разговорите на събиранията, които посещаваше, бяха неизбежно свързани с компютри, математика, наука. Дори с Кевин рядко засягаха по-обикновени теми.

Но най-странното беше, че планът на Клер като че ли работеше. Наистина, Ели никога не беше пренебрегвана на партита, но хората бяха склонни да се отнасят към нея с уважение, доста резервирано. А тази вечер тук се чувстваше наистина топло приета от приятелите на Клер. Вече получи няколко покани за обед или разходка по магазините. А що се отнася до мъжете — лека усмивка заигра върху устните й — Ели никога не се бе чувствала обградена с повече внимание и грижи, никога капризите й не са били задоволявани с такава готовност. Не й беше безразлично. Навярно и желанието й да се уедини се дължеше на женски инстинкт. Можеше да вземе своя почетен ескорт. Почувства нечие присъствие зад себе си. Навярно не беше успяла да се измъкне незабелязано от своите ухажори. Бавно се обърна. Облегнат на стената, Линк Съмървил не откъсваше очи от нея. Любопитството му беше ненатрапчиво, но Ели внимателно го погледна. Той не беше сред горещите й почитатели тази вечер и тя не го винеше. Меко казано, първите й две срещи с него не предвещаваха нищо добро. И защо сега беше тук, при нея?

— Студено е. — Думите й прозвучаха глупаво. До този миг не беше усетила ветреца, който полъхваше откъм океана, но и не бе почувствала присъствието на Линк. — Предпочитам да се прибера.

Отдръпна се от перилата, но Линк тръгна към нея.

— Исках да поговорим.

Въпреки че помежду им имаше доста разстояние, Ели трябваше да си наложи да не опре отново гръб в перилата. Закова поглед на височината на брадичката му. Ризата на Грег явно беше твърде тясна за него и платът беше плътно прилепнал към силните му рамене с добре очертани мускули. Присъствието му я изпълваше със странно усещане. Тя не беше особено податлива към чара на другия пол. Връзката й с Кевин беше лишена от страст. Тя я беше приела, защото й се струваше, че е нормално между тях да възникне нещо повече от обикновено приятелство между колеги. Същото беше и със секса, ако разбира се, случилото се беше секс, горчиво си помисли тя. Линк прекъсна мислите й.

— Тази вечер си различна.

Ели бавно вдигна поглед.

— Така ли? — Сви рамене. — Навярно защото миналата седмица бях мокра до кости. — Дори да не беше дъждът, тя знаеше, че тази вечер пак би изглеждала различна. Но разбира се, сега не би го признала. Беше пропиляла твърде много време и средства за външността си и това й се струваше израз на отблъскваща суета.

— Сигурно е от дъжда — замислено, повтори той. Докосна златистия кичур, паднал върху лицето й. — Но като че ли „котенцето, загубено в дъжда“ ми харесваше повече — промърмори, сякаш на себе си Линк. Прокара длан по бузата й и Ели напрегнато застина. Той бързо отдръпна ръка.

Тя се извърна и впери поглед в пролива. Луната изплува отвъд хоризонта и обля океана със сребърни лъчи. Близостта на мъжа изпълваше Ели с особено усещане. Отново се учуди, че той е при нея. Първото впечатление, което беше оставила у него, беше ужасно и тя беше убедена, че той ще направи всичко възможно, за да бъде винаги на безопасно разстояние от нея. Плъзна бърз поглед към него. Беше ли възможно въпреки всичко той да я харесва? Беше я нарекъл красива. И сега като че отново потвърждаваше думите си. Ели бе твърде предпазлива след връзката си с Кевин, но онова, което изпитваше в момента, беше ново за нея и събуждаше любопитството й. Мъжете обикновено не търсеха док тор Смит, за да флиртуват с нея. Ако сега той поиска да я целуне, как трябва да реагира?

— Клер спомена, че възнамеряваш да прекараш лятото тук и търсиш квартира под наем.

Ели отново го погледна. Явно беше склонна да си измисля какво ли не. Той изглежда нямаше намерение да целува, когото и да било. Пое дълбоко дъх.

— Да, така е.

— Имам малка вила. Клер знае, че търся наемател, сигурно ти е споменала.

Нима й предлагаше да наеме вилата?

— Как изглежда?

— Нищо особено — бързо каза той. — Само няколко стаи. Живях в нея, докато построят къщата. Всъщност във вилата няма удобства.

Не го бива много за търговец, помисли си Ели. Реши, че все пак няма да е лошо да я разгледа, но той прекъсна мислите й.

— Не е подходяща за теб. Реших да те предупредя, в случай че Клер настоява да я видиш. Просто да не си губиш времето.

— О, не мисля, че ще ми отнеме много време, ако реша да я разгледам — отговори разсеяно тя. — В случай че Клер настоява, разбира се…

— Нали ти казвам, няма да се чувстваш добре там — прекъсна я Линк. — При това вече не съм сигурен, че ще я дам под наем.

Е, да, тя нямаше мозък, за да разбере дори това. Когато заговори отново, тонът й беше леден.

— Нали не искаш да кажеш, че не желаеш да я дадеш на мен?

Като че ли за момент той се поколеба.

— Не е нищо лично. Аз прекарвам доста време във Ванкувър. Имам икономка, която се грижи за сина ми, когато пътувам, и затова искам да дам вилата на някого, на когото тя би могла да разчита в случай на нужда.

— А на мен тя не може да разчита!

Той като че ли не я чу.

— Госпожа Даркъс е чудесна, но темпераментна. Трудно понася глупости и ще бъде по-добре, ако във вилата живее някой, който умее да се грижи за себе си.

— Искаш да кажеш, че съм глупачка, която не може да се грижи за себе си? — Ели не се опита да прикрие раздразнението си. — Трогната съм от комплимента. — Извърна се и тръгна към къщата, но той я хвана за раменете и я обърна към себе си.

— Лошо се изразих, прощавай. Не исках да те нагрубя.

Горещите му длани изгаряха кожата й. Ели опита да се освободи и отстъпи назад. Когато отново заговори, дланите му все така плътно обгръщаха раменете й.

— Виж, ти си привлекателна, очарователна жена, с много положителни качества, убеден съм в това. — Гласът му звучеше нежно. — Но искам във вилата да живее някой по-самостоятелен.

— А какво знаеш ти за моята способност да се справям сама? — настоя тя, макар че нямаше представа защо продължава спора.

— Мисля, че мога да направя някакви предположения — сухо отвърна той.

Ели почувства, че се изчервява и гневно стисна устни. Като че ли на друг не би могло да му се случи да свърши бензина!

— Някои жени се нуждаят от повече грижи — продължи той. — В това, разбира се, няма нищо лошо, и аз съм убеден, че за повечето от мъжете, които са тук тази вечер, би било истинско удоволствие. Но аз нямам време. Не мога да вървя след теб, а ако ти наемеш вилата, точно това ще трябва да върша. Ти си от хората, които непрекъснато си губят ключа и които сутрин не могат да запалят колата си. А аз наистина нямам време за теб.

— Не ми е нужно твоето време. — Ели се опитваше да говори твърдо, но всъщност думите му съвсем не бяха далеч от истината. На семейството, което наемаше съседния апартамент, често им се налагаше да я измъкват от какви ли не ситуации. — Не ми е нужно — повтори тя и се опита да потисне внезапно обзелото я желание да заплаче. Защо трябва да се разстройва заради мнението му? Освободи се от прегръдката му и се извърна.

— Съжалявам — продължи Линк зад гърба й. — Само се опитах да ти обясня в какво положение съм. Знам, че прозвуча грубо, но не исках да те обидя. — Тя не отговори и той разтревожено продължи: — Не плачеш, нали?

Ели почувства, че ръцете му несигурно докосват раменете й и се опита да преглътне сълзите. Линк промърмори ново оправдание и се опита да я погледне в очите. В същия миг някой запали осветлението на терасата.

— А, ето къде сте се скрили! — каза Клер и се присъедини към тях. — Какво става тук? Или не бива да питам?

Само да знаеше! Ели се опита незабелязано да изтрие сълзите си. За нейна изненада Линк се отдръпна и сянката му падна върху лицето й. Хвърли бърз поглед към нея, преди да заговори.

— Ставаше дума за моята вила. Може би Ели ще я наеме.

Ели вдигна объркан поглед към него, а Клер ги обсипа с порой от радостни възгласи:

— Това е великолепно! Вилата на Линк е само на няколко мили оттук и ще бъдеш съвсем наблизо. Още утре ще обмислим преместването ти. Имам толкова излишни съдове и неща, които можеш да вземеш. Чакай да видя…

— Клер? — Грег застана на вратата към терасата.

— Имаш нужда от помощ ли? Идвам след малко.

— Върви, Клер — предложи Линк. — Ние ще се разберем.

Когато останаха сами, той отново се обърна към Ели.

— Защо промени решението си? — изпревари го тя.

В първия миг Линк не каза нищо, после приглади яката на ризата си.

— За бога, не ставай досадна!

Ели го изгледа неприязнено, когато той се обърна и тръгна към къщата.

— Допускам, че дори през ум не ти е минавало, че аз бих могла да откажа да наема скъпоценната ти вила? И че държа да бъдеш мой хазяин, точно колкото ти държиш да стана твоя наемателка?

Той рязко се обърна към нея.

— Добре, тогава можеш да съобщиш решението си на Клер.

Раздразнена, Ели се запъти към къщата. Клер вече бе обзета от ентусиазъм и навярно нищо не би било в състояние да я убеди, че Ели не иска да наеме вилата на Линк.

Младата жена направи няколко крачки, но той отново я задържа.

— Ели. — Тя се извърна и видя в ръката му носна кърпа. — Гримът ти. Приличаш на миещо се мече — опита да се пошегува. — Може би трябва да се избършеш, преди да влезеш.

Пъхна кърпата в ръцете й и си тръгна. Преди да се отдалечи, устните му сякаш случайно докоснаха бузата й.

Ели наистина не искаше да се премества във вилата на Линк Съмървил, но три седмици по-късно, за своя изненада, откри, че прави точно това. Клер и Грег очакваха гости и присъствието й в дома им би ги притеснило. Все пак имаше доста къщи, давани под наем, и тя би могла да накара Клер да разбере нейното нежелание да живее във вилата на Линк. Но сама не можеше да си обясни защо не направи и най-малко усилие. Дори Клер да не разбереше, Ели отдавна вече беше минала възрастта, в която можеше да се заблуждава. От момента, в който напусна университета, тя пое съдбата си в свои ръце. Дотогава родителите й планираха живота й. Те избираха предметите, които изучаваше в училище, записваха я в специализирани лагери по математика и компютри през ваканциите. Отново те бяха на мнение, че след дипломирането си трябва да започне да се занимава с преподавателска дейност в някой от големите университети в източните щати. Тогава Ели им се противопостави. Изследователската работа я интересуваше несравнимо повече. Но докато институтът беше високо ценен в академичните среди, широката общественост дори не подозираше за съществуването му. И за семейство Смит изобщо не би било престижно дъщеря им да започне работа в подобен институт. Те биха избрали за нея преподавателско място в авторитетен университет.

Скандалът, който предизвика непоколебимото й решение сама да решава бъдещето си, отшумя. В началото родителите й я обградиха със студенина. Искаха да накажат непокорство й. Но когато тя си създаде име и пресата вече я споменаваше, майка й и баща й започнаха да правят опити отново да я привлекат към семейството. По онова време Ели много по-добре разбираше техните съображения, но предпочете да запази независимостта си и рядко ги посещаваше. За тях тя беше толкова от значение, колкото кадилакът им или елегантната им къща с плувен басейн в задния двор. Дете с блестящо образование и висок интелект беше белег на високо обществено положение, а Ели никога не би се върнала вкъщи, за да бъде показвана по техните коктейли или водена по сбирки като добре дресирана маймунка.

Родителите й не бяха доволни от нея, когато работеше в института и живееше в удобен апартамент. А сега тя беше без работа, живееше от спестяванията си и през лятото щеше да разполага с удобства, чиято примитивност напълно оправдаваше притесненията на Линк.

Наистина в къщата имаше течаща вода, но това не разсейваше потискащото усещане, което интериорът създаваше. Първият етаж се състоеше от всекидневна и кухня, свързани помежду си, спалня, която едва бе побрала тясно легло, и малка баня. Кухненският бокс беше отделен от всекидневната с дървен плот, скрит зад парче избеляла басма. Подът беше от шперплат, а таванът — от пластмасови панели и изолация от фибростъкло, която прозираше през дървените греди. В кухнята имаше груба ръчно скована стълба, която водеше към недовършения горен етаж.

Ели си мислеше, че ако се сложат мебели и може би един-два килима, нещата може би нямаше да изглеждат толкова зле. Слезе от колата и за миг остана загледана в панорамата, която се разкри пред нея. Вилата беше разположена върху скален нос над стръмен бряг и от него се разкриваше невероятен изглед към морето и островите. Ели пое дълбоко дъх. Каквито и да бяха недостатъците на новото й жилище, околността беше истински рай.

Извърна се към къщата и леко подскочи. Линк Съмървил стоеше облегнат на страничната греда на отворената врата и не откъсваше поглед от нея.

— Изплаши ме!

— Съжалявам — каза той с тон, който не подсказваше ни най-малко съжаление. — Кранът в кухнята капеше и минах да го затегна.

Вместо да изпита благодарност, Ели почувства, че я обзема растяща нервност. Ролята й на глупава блондинка мина добре единствено пред Линк и тя с раздразнение си помисли, че все пак той открива зачатъци на интелект у нея, щом не е сменил крана с по-прост модел. А не виждаше повод за гнева си. Тя дори не се интересуваше от него. След партито у Клер излизаше с различни мъже. Никой не се отнасяше с нея като с пълна глупачка. Никой, освен Линк. Сега той гледаше над рамото й към колата.

— Значи си готова да се нанесеш още днес?

Ели кимна и проследи погледа му. На задната седалка почти до тавана бяха натрупани чанти и кашони. Сред тях беше и Харолд. Грижливо опакован в кашон с меко подплатени стени. Харолд беше много специална персона, която Ели в изблик на добро настроение наричаше Хал. Хал беше модерен компютър „Компак“ с 4 мегабайта оперативна памет, твърд диск с големина 420 мегабайта и математически копроцесор. Почти й се прииска да го покаже на Линк. Той разбираше от компютри. Клер й беше казала, че Линк притежава фирма за софтуерни продукти във Ванкувър. Щеше да промени мнението си за нея, ако можеше да се убеди във възможностите на Харолд.

— Донесох повечето неща. По-късно Клер ще дойде с всичките съдове и покривки, които събра за мен.

— Добре. Тя нали ти предаде да не се притесняваш за мебелировката. Казах й, че ще се погрижа за най-необходимото.

— Да, каза ми.

Това я беше учудило. Линк явно беше показал, че не желае да се занимава с нея, а после сам предлагаше да мебелира вилата. Но тя си помисли, че би могла да отиде до най-близкия вехтошарски магазин и да купи мебели втора употреба.

— Не си идвала, откакто започна ремонтът, нали? Ела да разгледаш.

Той отстъпи назад. Ели направи няколко крачки и застина. Вътрешността беше променена до неузнаваемост. Таванът и стените бяха прясно боядисани в екрю, а голият под сега беше покрит с перленосив килим. А що се отнася до старите мебели, които тя очакваше да види… Във всекидневната имаше нов диван, тапициран с пепеляворозова дамаска и две широки кресла в дамаска на големи цветя в същия розов нюанс. Из стаята бяха разпръснати полирани махагонови масички с месингови настолни лампи. Ели объркано вдигна поглед към Линк. Изглеждаше невероятно той да е направил всичко това за нея.

— Аз… Не знам какво да кажа. Прекрасно е. Трябва да си…

— Няма никакъв проблем. — Той раздразнено сви рамене. Изглежда думите й го объркаха. — И без това, преди да дам вилата под наем, трябваше да я пооправя. А сега, като си тръгнеш, ще ми бъде по-лесно да намеря нови наематели. — Той се обърна и се отправи към кухнята.

Ели прехапа устни. Разбира се, че не беше направил всичко това за нея. Как можеше да бъде толкова наивна! И все пак…

Погледът й спря на мястото, където преди беше кухненският плот. Сега там имаше скрин с етажерки. Беше променена и цялата кухня. Наистина бе положил доста усилия!

— И все пак благодаря ти. Аз бих живяла тук и при предишната мебелировка, но сега е наистина фантастично!

— Е, радвам се, че ти харесва. — В гласа му се прокрадна раздразнение. — Ела да видиш тук.

Макар да знаеше, че го притеснява, Ели не можа да прикрие възхищението си от кухнята — миниатюрна, но много удобна, с блестящи плотове и електрически уреди. Крановете в банята бяха от слонова кост. Линк изглежда вече беше възвърнал самообладанието си. Когато видя изящната английска бродерия върху покривката на леглото и завесите в спалнята, Ели се извърна към него.

— Знам, страхотно е — изпревари я той саркастично.

— Аз… Всичко тук е толкова… — Ели пламна и вдигна рамене, без да знае как да продължи.

— Свършиха ли ти се прилагателните най-после. — В гласа му се долавяше неприкрито облекчение.

Ели сведе очи и погледът й падна върху леглото.

Потръпна, когато си представи, че… Обърна се отново към мъжа и видя, че той не сваля поглед от лицето й. В очите му проблясваха дяволити пламъчета и на нея й се стори, че Линк е прочел мислите й.

— Има по-добър начин да ми покажеш колко много харесваш онова, което направих тук. — Ели озадачено го изгледа и леко се намръщи, когато той пристъпи към нея. Отново ли се шегуваше? — По-добър начин — повтори той. Протегна ръце и обгърна раменете й. — Много, много по-добър начин. — Гласът му заглъхна, когато сведе глава и устните му се впиха в нейните.

Четвърта глава

Ели застина в обятията му. Ако беше арогантен, остро би се противопоставила. Но устните му бяха студени и безстрастни, прегръдката му — не особено настоятелна и почти безучастна. Само една приятелска машинална целувка и нищо повече. Мъжът играеше някаква нелепа игра. Тя ясно го съзнаваше и въпреки това не можа да потисне залялата я огнена вълна. И преди я бяха целували страстно, с изгарящо желание, но тя никога не беше изпитвала странното напрежение, което сега я завладя. Ели се отпусна върху гърдите му и обви ръце около врата му. Устните й се разтвориха и тогава почувства колебанието му. Линк сякаш беше готов да се отдръпне. Несъзнателно се притисна към него. Сега най-важното нещо на света беше той да не я изостави, да не я отблъсне. Чувстваше, че ако това се случи, няма да понесе удара. Линк потръпна, ръцете му се спуснаха по гърба й и плътно я обгърнаха. Сега вече знаеше, че няма да я изостави. Той трескаво впи устни в нейните. Дланта му притисна гърдите й. Горещите му устни сякаш оставиха пареща следа върху лицето и шията й. Пръстите му погалиха сатенената й кожа и разкопчаха блузата й. Силните му ръце я извиха към леглото.

— Ели!

Гласът на Клер долетя от всекидневната. Двамата застинаха.

— Къде си?

Ели се освободи от прегръдката на Линк и впери невиждащ поглед в лицето му. Едва сега случилото се достигна съзнанието й. Ако не беше Клер…

Линк не сваляше очи от нея. Изглеждаше зашеметен, но пое дълбоко дъх и лицето му стана безизразно като маска.

— Тук сме. — Гласът му прозвуча самоуверено. — Развеждам Ели из вилата. — Направи крачка към вратата и рязко се обърна към младата жена: — Оправи си дрехите!

Ели машинално вдигна ръка. Непохватно закопча блузата си с разтреперани пръсти и погледна Линк. Лицето му беше безизразно, но тя почувства гнева, който го бе завладял.

— Линк? — Гласът й прозвуча неуверено.

Той плъзна поглед по тялото й, после извърна очи към леглото и накрая се взря в лицето й. В очите му светеше неприкрито презрение.

— Готова ли си вече?

— Ти започна всичко. — Ели като че ли не чу въпроса му. — Ти ме целуна. — Извърна поглед, но се задушаваше от унижение.

— О, беше на шега. — Линк сви рамене. — Жалко, че Клер се появи точно сега. Започваше да става интересно. — Усмихна се.

Ели пребледня. Ако я беше ударил, едва ли би я заболяло повече. Болката в очите й изтри усмивката от лицето му. Той приближи и протегна ръка.

— Прощавай. Беше глупаво.

— Върви по дяволите — рязко рече тя. Бързо мина покрай него и се отправи към вратата.

Клер стоеше във всекидневната и за щастие, беше прекалено впечатлена от промяната във вилата, за да забележи, че Ели е разстроена. А после двете започнаха да разтоварват кухненските съдове и домакинските принадлежности, с които Клер беше напълнила колата, и Ели възвърна самообладанието си. Освен това Линк си тръгна и когато остана сама, Ели се почувства много по-уверена. Все пак той предложи помощта си при разопаковането на нещата й, но когато Ели отказа, не настоя. Тя подозираше, че Линк едва ли желае да останат заедно.

Клер също си тръгна веднага щом разтовариха колата. Гостите й пристигаха още същия ден и тя трябваше да ги посрещне на пристанището в Нанаимо, където спираше фериботът от Ванкувър. Ели остави кашоните с кухненски съдове, готварски принадлежности и спално бельо струпани в средата на кухнята, и започна да разтоварва колата си. Имаше само два куфара с дрехи, но кутиите с книги, статии и компютърни дискети бяха много повече. И накрая, разбира се, трябваше да свали и Харолд.

Към тавана водеше вита стълба от ковано желязо и Ели реши да превърне горния етаж в кабинет. Линк не го беше обзавел. Вероятно е решил, че тя няма да има нужда от него, но подът беше покрит с килим, а стените — прясно боядисани. Ако поставеше маса и стол, помещението щеше да се превърне в чудесно работно място, още повече че сега тя съвсем не беше дотолкова очарована от долния етаж, както в първия миг, когато го видя.

Глупаво беше наистина, но не можеше да контролира чувствата си. Линк остана и размени няколко думи с Клер. Естествено, Клер изказа възхищението си от промяната във вилата. И тогава той спомена, че обзавеждането е направено не без помощта на Илейн. И Ели започна да открива недостатъци в интериора на вилата. Разбира се, това нямаше нищо общо с намесата на Илейн. И естествено, тя не ревнуваше от другата жена. Как би могла? Дори не харесваше Линк, така че присъствието на Илейн беше добре дошло. Навярно всичко се дължеше на факта, че след като изненадата й попремина, вече можеше по-добре да прецени обстановката. Реши, че съчетанието от розово и сиво за всекидневната е прекалено безлично, прекалено сладникаво. А що се отнася до английската бродерия в спалнята, тя създаваше усещане за уязвимост и особена романтика, която може би беше подходяща за стаята на малко момиче, но не и за жилището на зряла жена.

Когато пренесе всичко на тавана, бяха й нужни само няколко минути, за да разопакова Харолд. После реши да провери дали компютърът не се е повредил по време на пътуването. Откакто напусна института, не го беше изваждала от кашона. Но щом седна пред екрана, изгуби представа за времето. Денят премина неусетно и едва когато изпита непоносим глад, си спомни, че е време за вечеря.

Долу кухнята изглеждаше като картонена фабрика след бомбена експлозия. Всички кашони лежаха точно там, където с Клер ги бяха захвърлили в бързината. Ели се намръщи и огледа шкафовете и хладилника. Бяха празни. А вече бе невъзможно да напазарува.

— К’во правиш?

Сепната от непознатия глас, тя рязко се изправи и събори кашона, в който ровеше. Извърна се. На прага на задната врата стоеше малко момче, вперило поглед в нея. Детето пристъпи в кухнята и се зае да я разглежда с неприкрито любопитство. После огледа и струпаните кашони. Сбърчи носле. Вилата беше затворена цял ден и сега миризмата на прясна боя беше доста остра.

— Тука вони гадно. — Ритна топка вестник, която лежеше пред крака му и я запрати под кухненската маса.

Ели обичаше децата, макар че общо взето, нямаше голям опит с тях. Но по всичко личеше, че сега си има работа с истински малък грубиян, който явно не беше чувал, че трябва да почука, преди да влезе в чужда къща. Не че беше подходящо облечен, за да ходи на гости. Носеше изцапана фланелка и къси панталони, лицето му беше покрито с тъмни ивици мръсотия, а черната му коса висеше на сплъстени кичури. Преди да му предложи да си тръгне, той повтори въпроса си:

— К’во правиш?

— Търся нещо за ядене. — Отговорът й не прозвуча любезно. — Може би е по-добре да се прибереш вкъщи и да ме оставиш да си върша работата?

Той пренебрегна предложението й, приближи до нея и надникна в кашона, който тя претърсваше. После отиде до хладилника и явно не се нуждаеше от покана, защото го отвори и огледа вътрешността. После затръшна вратата и се извърна към Ели.

— Ти защо не си държиш храната в хладилника като нас?

Ели наистина не можеше да разбере защо се почувства длъжна да му даде някакво обяснение, но се чу, че казва:

— Аз също държа храната си в хладилника или в шкафа, но сега нямах време да напазарувам. И исках да проверя дали моята приятелка не е сложила някоя кутия бисквити.

Той вдигна поглед и очите му светнаха:

— Обичам бисквити.

Ели сви устни. Той беше нахакан малък негодник, но въпреки това бе непреодолимо очарователен.

— Така ли? — сухо попита тя.

— Ама много обичам бисквити. — Той сведе очи към кашона и замислено обходи съдържанието му с блеснал поглед, като че ли пред него лежеше ковчеже със скъпоценни камъни. После отново вдигна глава. — Аз съм страхотен търсач на бисквити. Намирам ги дори когато госпожа Даркъс ги сложи на някое много тайно място, като зад шкафа над хладилника, да речем.

Изведнъж той започна да рови в кашона, набързо измъкна вестниците, които обвиваха чашите и съдовете и ги разхвърля по пода.

— Джейсън! Какво правиш?

Ели се извърна. На прага бе застанал Линк Съмървил. Тази сутрин мислеше, че би било истинско щастие, ако никога повече не го срещне. Сега обаче й се стори, че на вратата е застанал пратеник на провидението. Наистина нямаше представа как би могла да се справи с малкото чудовище, което превзе кухнята й.

Малкото чудовище вдигна поглед. Изобщо не изглеждаше изненадано.

— Здрасти, тате. — В гласа му не се прокрадна въодушевление. Момчето продължи да рови из кашона.

Мина доста време, преди Ели да осмисли факта, че малкият негодник в кухнята е син на Линк. Междувременно мъжът прекоси стаята с широки крачки, хвана хлапето за колана на панталоните и го измъкна от кашона. Закрепи го на крака и сведе поглед към него. В очите му проблясваше стоманена твърдост и устните му бяха стиснати по начин, който не предвещаваше нищо добро за сина му.

— Попитах те какво правиш тук! Казах ти да играеш в двора, докато вечерята стане готова.

Джейсън изглежда не се впечатли от тона му.

— Търсех бисквитите на дамата тук. — Ухили се и отново се обърна към кашона, но Линк го задържа на мястото му. Намръщи се и погледна Ели.

Младата жена се опита да обясни, но Джейсън припряно я изпревари:

— Тя ми каза, че са тук, в тая кутия, но аз мисля, че ме излъга. Няма ги, а аз търсех ли, търсех… — Когато подритна кашона с върха на обувката си и отвътре се разнесе силно тракане, върху лицето му се изписа отвращение. — Знаеш ли, че тя няма нищо за ядене в хладилника си? — Гласът му потрепваше от възмущение. — Каза, че има бисквити, ама аз не ги намерих.

Линк я изгледа озадачено и Ели пламна. Не знаеше дали, ако я види без страните й да са зачервени до кръв, изобщо би я познал. Преди никога не се изчервяваше, но откакто го срещна, изглежда, не правеше нищо друго. Този мъж имаше невероятната способност винаги да я изненадва в компрометиращи ситуации.

— Нямах време да напазарувам — каза тя, за да прекъсне настъпилото мълчание.

— Разбирам — каза Линк и обходи с поглед разхвърляната стая.

На Ели й прилоша от неудобство. Явно не беше прекарала деня, за да разопакова багажа си. Представа нямаше какво би могла да му отговори, ако я попита какво е правила толкова време. За щастие такъв въпрос не беше зададен. Джейсън делово продължи прекъснатия разговор.

— Гладен съм. Готова ли е вечерята?

— Да — сухо отговори Линк и се извърна към сина си. — Но може би трябва да те изпратя в леглото без нея. Казах ти да не се отдалечаваш от къщата и да не безпокоиш госпожица Смит. Ти не ме послуша и трябва да понесеш наказанието си.

— О, тате — захленчи Джейсън, — ще умра от глад, ако ме оставиш без вечеря. — Хвана се за стомаха и зарида сърцераздирателно. — Без моята храна аз ще умра и… и… ти ще трябва да ме погребеш и да сложиш цветя на гроба ми. — Все още превит, той нададе нов пронизителен писък и изви изпълнени със страдание очи към баща си. — Моля те, тате, не искам да съм мъртъв като мама. — По бузата му бавно се търкулна сълза. — Толкова ми липсва мама. — Измъкна се от ръцете на баща си, втурна се към Ели, зарови глава в скута й и неудържимо зарида.

Ели вдигна очи и срещна ледения поглед на Линк. Челюстите му бяха гневно стиснати. Приближи се до момчето и откопчи ръцете му от дрехите на Ели. Извърна го към себе си и когато заговори, гласът му звучеше остро.

— Джейсън, искам веднага да се прибереш вкъщи… Когато се върна, искам да те видя изкъпан и с пижама в леглото. Ясно ли е?

— Да, татко. — Джейсън сведе плувналите си в сълзи очи. Устните му болезнено потръпваха. Наведе глава и безмълвно се измъкна през вратата.

Линк се обърна към Ели и заговори спокойно, сякаш нищо не се беше случило.

— Щом не си имала възможност да напазаруваш, ела да вечеряш с мен.

Ели впери объркан поглед в него. Беше изумена. И преди нямаше високо мнение за Линк Съмървил, но никога не би предположила, че той… Че който и да е, би могъл да бъде дотолкова безчувствен към беззащитно дете без майка.

— Какво, за бога, правиш през свободното си време? Късаш крилцата на мухите ли? — Беше отблъскващо груба. Разбра го по изражението му. Но той си го заслужаваше.

Линк се извърна. Направи няколко крачки към вратата, но спря и отново я погледна.

— Не мисля, че ти дължа обяснение, но ако останеш през лятото тук, неизбежно ще се налага да срещаш сина ми. Няма да е излишно да знаеш, че Джейсън върши доста неща само за да направи впечатление на някого. — Тя не отвърна и Линк рязко продължи: — Обърни се, за бога! Нямам намерение да стоя тук и да водя разговор с гърба ти.

И тя нямаше намерение да бъде толерантна към него, но откри, че се извръща.

— Джейсън не търсеше ефект. Скръбта му беше непресторена.

Линк я изгледа раздразнено.

— Напротив. Това беше театър. Майка му почина, когато той беше едва двегодишен. Тъжно е наистина, но едва ли я помни. Той не страда за майка си. Дори аз вече рядко се сещам за Натали.

Ели го изгледа с любопитство. Може би не му беше лесно да бъде самотен баща, но нямаше вид на страдащ вдовец. Сама не знаеше защо, но изведнъж почувства странно облекчение. Линк продължи:

— Джейсън наскоро разбра какво означава да бъдеш бедно, малко, беззащитно сираче. Сърцераздирателното излияние, което току-що направи, дума по дума е копирано от телевизионен филм, който наскоро е видял. Гледал го е в свой приятел. За нещастие, майката на детето обърнала внимание върху приликата между образа от филма и него самия. Подозирам, че и там е разиграл същия театър, за да измъкне втори десерт от нея. Оттогава го изпробва върху всеки непознат, когото види.

Ели го погледна объркано. Обяснението му звучеше правдоподобно. Но все пак…

— Наистина ли ще го оставиш без вечеря?

— Той това и заслужава. Само че… — Линк вдигна рамене. — Страхувам се, че моята икономка няма да допусне такова нещо. Ще му занесе в стаята поднос с ястията, които обича най-много, каквото и да кажа. Джейсън върти госпожа Даркъс на малкия си пръст.

— Разбирам. — Ели наистина нямаше какво повече да добави. Изведнъж се притесни от присъствието му. Объркано се наведе и вдигна смачкания вестник от пода.

— Какво реши за вечеря?

— За вечеря?

— Поканих те на вечеря, не помниш ли?

— Да… Да, разбира се.

— Ще дойдеш ли?

Ели го погледна озадачено. От една страна, отчаяно копнееше да тръгне с него. Ала присъствието му винаги я объркваше и я караше да се чувства неловко. Освен това не искаше сцената от тази сутрин да се повтори.

— Тук е много разхвърляно. По-добре да остана и да почистя.

— Винаги можеш да подредиш, а все пак трябва да се нахраниш. Нямаш дори бисквити, поне така твърди синът ми. — Усмихна се и в ъгълчетата на очите му се появиха леки бръчици.

— Така е — съгласи се Ели.

Все пак, недалеч оттук имаше малък магазин. С колата щеше да стигне дотам само за няколко минути и щеше да напазарува. После щеше да си приготви супа, а след това да се залови с къщата. Искаше да му обясни всичко това, но думите замряха на устните й, когато видя изражението му.

— Ела да вечеряш с мен, Ели. — Гласът му звучеше нежно и настоятелно.

— Трябва да се преоблека.

— Ще те почакам.

— Бързо ще се приготвя. — Ели с изненада откри, че се усмихва.

* * *

Домът на Линк беше разположен върху същия нос, върху който беше построена и вилата. Стръмна пътека, криволичеща между дърветата, свързваше двете постройки. Докато вървеше по нея, Ели не можеше да реши дали постъпи добре, като облече роклята с дълбоко деколте и си сложи обувки с високи токове. Това беше един от тоалетите, които Клер й помогна да избере, и който прилепваше плътно към стройното й тяло. Не можеше да си обясни и защо се опитваше да изглежда сексапилна в присъствието на Линк. При това имаше усещането, че всеки момент ще си счупи глезените по стръмната пътека, и тогава наистина не би имало значение каква рокля носи, пък и тръните на къпиновите храсти скоро щяха да я превърнат в дрипи.

Линк я хвана за ръка, за да й помогне да слезе по пътеката и тя сякаш загуби способността си да разсъждава. А когато в края на пътеката мъжът пусна ръката й, беше й нужно известно време, за да събере мислите си. Почти не видя и фасадата на къщата. Остана й само впечатлението, че сградата е изградена от кедрово дърво и стъкло. Последва Линк във фоайето.

— Почакай ме във всекидневната, докато предупредя госпожа Даркъс, че съм довел гости за вечеря — посочи той към галерията под високата арка зад Ели и продължи по коридора.

От остъклената стена във всекидневната се откриваше изглед към океана. Водната повърхност и островите сред нея блестяха, огрети от лъчите на залязващото слънце. Ели устоя на изкушението да се наслади на магията на пейзажа. Много повече я интересуваше интериора във всекидневната на Линк. Навярно тук обстановката би й подсказала нещо за характера на домакина.

Мебелите в стаята бяха в елегантен непринуден стил. Усещането за лукс и уют, което ламперията от червен кедър създаваше, се допълваше от златистите персийски килими. Срещу камината от дялан камък бе разположено дълго канапе, тапицирано с кожа. Вниманието й беше привлечено от шахматна дъска, поставена върху ниска маса пред камината. Фигурите бяха от зелен нефрит — в тъмен и по-светъл оттенък. Квадратите на дъската бяха от същия материал. Очарована, Ели пристъпи към дъската.

— Татко ще те убие, само да пипнеш шаха му.

Извърна се и срещна неодобрителния поглед на Джейсън.

— Наистина ли? — Ели се усмихна при вида на пижамата, която беше навлякъл. Помисли си, че изглежда много по-мил, когато е измит… макар и не съвсем чист. Върху брадичката му имаше тънка червена следа. Същото червено петно имаше и върху предницата на пижамата му. Приличаше на кетчуп или може би сос за спагети. Каквото и да беше, във всеки случай, Джейсън нямаше вид на дете, лишено от вечерята си. Сега момчето тържествено кимаше в отговор на въпроса й. Ели приближи към шахматната дъска и Джейсън пристъпи до нея.

— Това е царят — посочи той и пръстът му спря на милиметър от фигурата.

Ели се чувстваше особено. Не откъсваше поглед от момчето, но почувства, че Линк влиза в стаята, въпреки че дебелите килими заглушиха стъпките му. Вдигна поглед и срещна тъмносините му очи. Какво го правеше много по-привлекателен от останалите мъже, с които Клер я беше запознала? Тя прие няколко покани за срещи от различни мъже, с които се запозна на партито у Клер, беше й приятно да излезе с тях, и все пак… Макар и подсъзнателно, би предпочела да излезе с Линк, той да я целуне за лека нощ.

Джейсън подръпна ръката й и отново привлече вниманието й. Беше се поддал на изкушението и сега държеше шахматна фигура.

— Прилича на кула, а го наричат топ. Нали е тъпо? — Разсмя се. — Трам-та-там-та-там. — Малката фигура премина в галоп по дланта и рамото му.

Вдигна очи и видя баща си. Въодушевлението му внезапно секна. Сви пръсти и се опита да скрие фигурата в дланта си, а лицето му се вкамени. В стаята настъпи напрегнато мълчание, което сякаш продължи часове, преди Линк да заговори.

— Постави фигурата на мястото, откъдето я взе.

Джейсън се намръщи вироглаво.

— Просто показвах на дамата — каза той кисело и шумно постави фигурата върху масата.

Ели забеляза, че Линк трепна и плъзна поглед по дъската. Топът не изглеждаше повреден, но върху една или две от другите фигури имаше фини пукнатини. Сякаш са били счупени и после внимателно слепени. Явно желанието на Линк да ограничи достъпа на сина си до фигурите не беше само приумица на деспотичен баща. И все пак, когато отново се обърна към него, гласът му звучеше спокойно.

— Не трябваше ли да си в твоята стая?

— Стана ми скучно. Там няма какво да правя.

— Сякаш говори за Сибир — обърна се Линк към Ели. — Магазин за играчки по време на коледните празници би бил по-точно описание.

— Ами че аз почти нямам играчки — шумно възрази Джейсън. — Нямам „Планината на змиите“ като Дерил…

— Това, което имаш, ти е напълно достатъчно — рязко го прекъсна баща му. — Време е да се качиш в стаята си. В случай, че си забравил, трябваше да бъдеш там, защото не остана около къщата, както ти беше казано.

— Ама, тате — проплака Джейсън, — моля те, нека остана. След малко започва любимата ми програма. Искам да гледам телевизия!

— Никаква телевизия тази вечер! И без това вече е време за сън. Така че тръгвай!

Джейсън впери упорит поглед в баща си. Беше готов да спори. Ели бързо се намеси:

— Искаш ли да ти прочета една приказка в стаята ти? Нямаш нищо против, нали, Линк?

Преди мъжът да отговори, синът му го изпревари и се разкрещя:

— Не искам приказка! Мразя книгите! Те са тъпи! Искам да гледам телевизия!

— Достатъчно, Джейсън — кресна Линк. — Извини се на госпожица Смит заради грубостта си и отивай право в стаята си.

— Няма! Няма да се извиня! Искам да гледам телевизия! — проплака той.

Беше като обезумял. Хлипаше и се задъхваше. Линк го хвана за ръката и го изнесе от стаята. Извърна се и рече през рамо на Ели:

— Ще се върна след минута.

Пета глава

Измина половин час, преди Линк да се върне във всекидневната. Щом той влезе, Ели вдигна поглед от списанието, което лениво прелистваше.

— Всичко наред ли е?

— Вече заспа — кимна Линк.

Но по всичко личеше, че е в лошо настроение. Лицето му беше пребледняло и изглеждаше по-възрастен. Ели изпита съчувствие. От мига, в който излезе от стаята, за да успокои сина си, тя непрекъснато мислеше за него. През изминалите седмици Клер й беше съобщила доста пикантни подробности. На пръв поглед, Линк водеше живот, който би предизвикал завист у другите мъже и би бил повод за самодоволство у него самия. Беше собственик на преуспяваща фирма за компютърни програми във Ванкувър, притежаваше красива къща на океанския бряг. От прозорците на всекидневната Ели видя покрита яхта на котва под прозореца на къщата и едномоторен хидроплан. Клер й беше казала, че с тях пътува между острова и кантората си в центъра на Ванкувър.

Ала Линк изглежда благословен не само заради богатството си, помисли Ели, без да откъсва поглед от него. Навярно той беше най-привлекателният мъж, когото беше срещала — елегантен, сексапилен, очарователен, когато пожелаеше. Блестяща партия, наистина. Можеше да избира сред най-красивите жени.

— Наистина те моля да ми простиш заради сцената преди малко — прекъсна той мислите й. Прокара пръсти през тъмната си коса.

— О, не се притеснявай — бързо отвърна Ели. — Наистина се радвам, че всичко е наред. — Думите й прозвучаха глупаво. Разбира се, че не всичко беше наред. В много отношения Джейсън беше мило дете, но очевидно и той си имаше проблеми. Едва ли беше лесно за Линк да се справи с него. Животът му не беше осеян с рози, както би си помислил страничен човек.

Линк сякаш искаше да продължи разговора за Джейсън, но вместо това само повдигна рамене и отмести поглед. После отново се извърна към нея:

— Знам, че вечерята много закъсня, но искаш ли да пийнем, преди да отидем в трапезарията? Трябваше да ти предложа по-рано.

Всъщност Ели умираше от глад. Стомахът й болезнено се сви. Ако сега изпиеше чаша алкохол, веднага щеше да й завърти главата. Но Линк очевидно се нуждаеше от глътка алкохол.

— Би било чудесно, наистина — чу се Ели да казва. — Бих изпила чаша бяло вино.

Линк кимна и отиде до бара с напитките в дъното на стаята. Хладилната камера беше прикрита зад полирани врати и той извади бутилка бяло вино и лед. Напълни една чаша и я подаде на Ели. После си наля уиски. Ели предпазливо го погледна. Той отпи голяма глътка, преди да седне в другия край на дивана. Мълчаха. Линк замислено поглъщаше своето уиски, Ели едва докосваше виното с устни и се молеше стомахът й да го понесе. Няколко минути по-късно Линк се надигна. Списанието, което Ели прелистваше, лежеше на дивана между тях. Той го вдигна, после погледна и нея.

— Нямаше ли нещо друго за четене? Съжалявам. Сигурно те е отегчило.

Говореше за „Ню сайънтист“. Въпреки че никога не беше писала за британски периодични издания, Ели редовно ги преглеждаше. Статиите върху последните научни открития й доставяха истинско удоволствие.

Погледна Линк и се намръщи. Съвсем не беше отегчена. Искаше й се да му го каже, когато той премести поглед от корицата на списанието върху нея.

— Госпожа Даркъс винаги държи модни списания тук. Сега трябва да ги е прибрала.

Е, да. Почти беше забравила. От нея не можеше да се очаква, че ще чете научни статии, макар и от популярни списания. Тя не би могла да ги хареса, още по-малко пък да разбере съдържанието им.

— Списанието беше чудесно. Прочетох карикатурите и разгледах снимките — бързо отвърна тя.

Госпожа Даркъс им поднесе вкусно пиле на фурна в трапезарията и докато Ели лакомо поглъщаше храната, не спираше да се пита защо полага такива отчаяни усилия да не разсее заблуждението на Линк относно нивото на интелигентността си. Когато напусна дома на Клер, беше твърдо решена да изостави нелепата роля на глупава блондинка. Театърът, който разиграваше, й беше помогнал наистина. Никога досега личните й контакти не са били толкова много. От друга страна, срещите биха й доставили повече удоволствие, ако не беше принудена да ограничи коментарите си до най-скучните и безвкусни реплики. И единствената последица беше, че всички нейни събеседници неизбежно започваха да подбират темите за разговор в съответствие със своята преценка за интелектуалното й ниво и естествено накрая я отегчаваха до смърт. Тя нямаше намерение да афишира факта, че е защитила докторат по компютърна математика, но реши, че трябва да има някакво средно положение между позицията на интелектуалка и ролята на глупачка.

Ели погледна бързо Линк. Откакто седнаха на масата, той не беше проговорил. Вероятно бе потънал в мисли за сина си, а може би не можеше да намери обща тема за разговор.

Но Ели знаеше, че има много неща, за които можеха да разговарят. Тя обичаше да играе шах… Или за статията от списанието, която прочете преди малко, а защо не и за бизнеса на Линк. Та те работеха в една и съща област! Наистина много неща ги свързваха, но Линк не знаеше това.

А може би сега беше моментът да му позволи да го разбере. Ала не можеше изведнъж да изтърси: „Линк, мен наистина си ме бива, можеш да ми говориш за всичко, което си пожелаеш и аз ще те разбера“. Естествено, трябваше да бъде много по-деликатна.

— Ще изпием ли кафето на терасата? — попита Линк и я изтръгна от унеса й.

— О, да. Би било прекрасно! — прие тя с готовност. Това щеше да й даде още малко време, за да съчини някой блестящ словесен гамбит.

Не бе особено опитна в светските разговори и редките случаи, в които се беше радвала на някакъв успех, доказваха единствено способността й да формулира или подхвърли незначителна реплика, която ни най-малко не й помагаше да установи контакт със събеседника си.

Седяха на терасата и отпиваха от кафето. Измина доста време, преди да намери смелост да отвори уста и да се опита да разчупи леда.

— Линк…

— Аз…

Заговориха едновременно, после и двамата млъкнаха. Накрая Линк се обади:

— Извинявай, прекъснах те. Какво искаше да кажеш?

— Аз… — Ели заекна объркано и почувства, че отново се изчервява. — Нищо съществено. А ти какво щеше да кажеш?

Той тихо се засмя и младата жена отгатна мислите му. Държаха се като тийнейджъри на първата си среща — смутени и подчертано учтиви един към друг. Подобна ситуация не беше чужда за нея, но за Линк трябва да беше непознато преживяване. Едва ли се чувстваше неловко в присъствието на жени.

Все пак мисълта, че и той е притеснен, й помогна да разсее собствените си тревоги. И когато й каза, че е искал да разбере дали тя ще се чувства добре във вилата, която все пак не е много удобна, а е и доста отдалечена от Нанаимо, за Ели не беше трудно да намери отговора:

— О, мисля, че ще ми хареса. Не съм живяла в провинцията, но не мисля, че и животът в града ми допада. Идвам от малък град. — Тя се поколеба. Сега имаше чудесната възможност да му разкаже за себе си. Хенинг наистина беше „малък град“. Съвсем малък и институтът беше неговата единствена забележителност. Ако Линк разбереше, че е живяла в Хенинг, естествено щеше да попита за института. Тя би могла да му каже, че е била там и да заговори за работата си.

Но нещо я възпря и тя почти почувства облекчение, когато той заговори за вилата и за новите й съседи. Наблюдаваше го и се мъчеше да подреди мислите си. Защо пропусна възможността да говори откровено с него? Мразеше репутацията си на интелектуалка, но и ролята на селски идиот не й допадаше особено. Защо не му каза?

— За него казват, че неудържимо привличал жените.

Думите му я изтръгнаха от унеса й и я накараха да се заслуша.

— Кой?

Тя несъзнателно го наблюдаваше. Забеляза малкия белег, който подчертаваше чистата линия на брадичката му. Последната фраза — „неудържимо привличал жените“ — се отнасяше и за него. Сега вече знаеше защо не му каза за института, разбра и защо замълча след репликата му за отегчението й от научното списание.

Линк неудържимо привличаше жените и тя беше изцяло под властта на неговия чар. Без сама да разбере, се беше влюбила в него. Сега не можеше да му разкаже за себе си. Страхуваше се да рискува. Ако той я отхвърлеше, нямаше да го понесе.

— Говорех за Дванайсетия брат, дето дава на тази област името „Кедър до морето“. Не ме ли слушаше?

— Да, разбира се, слушах те. — Тя навлажни устни. — За миг се разсеях. И кой е Дванайсетия брат?

Линк не можа да прикрие раздразнението си. После примирено се зае да повтори всичко, което вече беше казал. Изглежда, Дванайсетия брат бил религиозен лидер, дошъл към края на двайсетте години на деветнайсети век на остров Ванкувър, за да основе колония със своите последователи. По-късно колонията била преместена на един от отдалечените от брега острови.

Линк остави чашата си и кимна на Ели да го последва. Приближиха до перилата на верандата, откъдето той можеше да й покаже острова.

— Оттук се вижда. Не, не там, ето там, надясно.

Линк обви раменете й и леко я извърна встрани, откъдето тя би могла по-добре да проследи обясненията му. Съвсем излишен жест. Почувствала силната му ръка около раменете си, Ели не можеше да мисли за нищо друго, освен за близостта му. Лекият аромат на лосиона след бръснене изпълни ноздрите й и ударите на сърцето й шумно отекнаха в ушите й.

— За нещастие, той се вълнувал повече от парите на членовете на своята секта, отколкото от спасението им. Измъкнал хиляди долари от тях и когато не им останало нищо, се опитал да ги прогони от селището, но в крайна сметка всички се обърнали срещу него и той бил принуден да избяга. Преди да отплува, взривил повечето от сградите в комуната. Оттогава никой не е чувал за него, макар да казват, че оставил богатството си заровено или някъде тук, на „Кедъра“, или на своя остров. Никой не го е открил досега, макар че онези, които са го търсили, не са малко.

Останаха загледани в острова на тайнствения Дванайсети брат. Ръката на Линк все още я обгръщаше и сякаш я изгаряше през тънката материя на роклята. Той плътно обгърна талията й. После я привлече към себе си. Дъхът му разбъркваше косите й. Ели се опита да запази самообладание. Сега, когато съзнаваше любовта си, не знаеше дали би могла да остане безразлична. Навярно би изневерила на себе си.

Линк повдигна лицето й и тя припряно заговори:

— Ти не довърши разказа си. Не ми разказа за фаталната му власт над жените. Какво имаше предвид?

Линк не откъсваше поглед от лицето й. Знаеше, че тя търси начин да отвлече вниманието му и да избегне целувката.

Тялото й копнееше да почувства докосването на устните му, но сутринта той й беше казал, че я целува на шега. Само че тогава не й беше смешно.

Навярно не гледаше сериозно и на онова, което ставаше в момента, но не беше и в състояние да приеме всичко като игра.

Той се усмихна загадъчно и търпеливо се зае да й обяснява.

— Изглежда, повечето от последователите на Дванайсетия брат били жени. Разказват за една жена, която срещнал във влака. Тя била почитана млада дама, омъжена за нюйоркски банкер. Омагьосана от чара на Дванайсетия брат, напуснала съпруга си и заживяла с основателя на сектата на острова му.

Той сведе глава и тя почувства дъха му до слепоочието си.

— Харесва ли ти, Ели? Любов на вълшебен остров — попита той тихо.

Дрезгавият му глас я накара да потръпне. Почувства странна сухота в устата си и отклони поглед. Не искаше той да прочете отговора в очите й и да открие, че щом е мъж, неговата любов насред покрита с тръни пустиня, би била рай за нея.

Линк прокара пръст по брадичката й и извърна главата й към себе си. Ели остана със сведен поглед. Почувства топлината на устните му, когато докоснаха лицето й. Обзе я странна слабост. Помисли си, че е загубена. Плъзна ръце по гърдите му и постави длани върху раменете му. Не го отблъсна. Не би могла. Устните й се разтвориха, изпълнени с очакване.

Но целувка не последва. Той само отпусна ръце и отстъпи назад. Ели смутено вдигна поглед. Мъжът се усмихваше тъжно.

— Мисля, че е по-добре да отворя, преди Джейсън да се е събудил. Навярно госпожа Даркъс гледа телевизия в стаята си и няма да чуе.

Да чуе какво? Ели не разбра. В същия миг звънецът на входната врата отекна в къщата. Линк кимна да го извини и влезе във всекидневната. Останала сама, Ели се намръщи. Мислеше си, че звънецът й е донесъл избавление. Целувката беше приключила, преди да е започнала, и й беше спестено унижението да се разтопи в обятията му. И въпреки това откри, че дълбоко в себе си не е благодарна на гостенина.

Ели влезе в къщата и колебливо спря до вратата. Въпреки че Линк и посетителят бяха все още в коридора, гласовете им се чуваха във всекидневната.

— Е, не съм зает, но имам гостенка — каза Линк. — Ели Смит мина на вечеря.

— Ели? — Името й беше произнесено от остър женски глас. — Тя не беше ли приятелката на Клер, която те изнудваше да й дадеш вилата под наем?

— Да, тя я нае.

— О, Линк! — Ели разпозна гласа на Илейн. — Мислех, че си навлече тая беля с обзавеждането на къщата само за да няма тя повод непрекъснато да те безпокои тук.

— Не съм казвал подобно нещо — прекъсна я Линк.

Ели почувства, че се задушава от унижение и се зачуди какви ли са били точно думите му. Все пак той трябва да е казал нещо подобно, за да може Илейн да направи такова заключение. Линк продължи:

— Поканих я на вечеря. Тя се премести днес и още не е успяла да се настани.

Двамата влязоха във всекидневната. Ели стоеше точно срещу вратата, но вниманието на Илейн беше изцяло погълнато от Линк и не я забеляза.

— Не бива да позволяваш на хората да злоупотребяват с доброто ти сърце. Сега сигурно няма да можеш да се отървеш от нея. Тя навярно си мисли, че си длъжен през цялото време да й слугуваш — не спираше да пророкува Илейн. — Трябваше да я оставиш да се оправя сама. Ти си прекалено мекушав. Наистина имаш нужда от някой, който да се грижи за теб.

Подозирам, че всички са наясно кого конкретно има предвид Илейн, помисли си Ели с горчивина, засегната от думите. В този миг Илейн я забеляза. Ярка червенина заля лицето й, но тя успя да се овладее и гласът й прозвуча сърдечно:

— О, здрасти, Ели! С Линк тъкмо говорехме за нашите общи приятели. — Неловко мълчание последва нелепата лъжа, която Илейн така глупаво изтърси. Постепенно тя напълно възвърна самообладанието си и лицето й доби нормален цвят. Накрая дари Ели с очарователна усмивка и любезно се обърна към нея:

— Как си? Чух, че днес си се пренесла?

Неискреността в гласа й смути Ели и тя промърмори някакъв отговор. После хвърли бърз поглед към Линк.

За разлика от Илейн, той явно още беше притеснен. Навярно защото знаеше, че Ели не би могла да преглътне нелепия опит на Илейн да извини грубите си забележки или може би заради компрометиращата ситуация. В крайна сметка приятелката му не би могла да бъде очарована от откритието, че той е поканил друга жена на вечеря. А менюто не включваше единствено вечеря, помисли си Ели с горчивина. Един бог знае какво щеше да завари Илейн, ако се беше забавила с още половин час. А когато Линк я държеше в прегръдките си, Ели мислеше за всичко друго, но не и за нея. Подозираше, че и с него беше същото.

Когато отново прецени нещата, Линк й се стори истински мръсник. Досега не беше мислила за него по този начин. Клер беше права. Ели нищо не знаеше за мъжете. Но знаеше, че връзката между Линк и Илейн е всеизвестен факт. Не му ли беше достатъчна една жена?

— Вечерта беше прекрасна и си помислих, че мога да дойда при теб и да помоля за чаша кафе — продължи Илейн, без да отдава особено значение на тежката атмосфера, надвиснала над стаята и доверчиво плъзна ръка върху рамото на Линк. — Или може би вече си изпил твоето?

— Всъщност ние наистина пихме кафе, но съм убеден, че няма да откажем по още една чаша. — Той леко се освободи от собственическото докосване на Илейн. — Ще отида да стопля вода и ще донеса чаши. — Изглеждаше доволен, че е открил повод да избяга. Но преди да успее да се измъкне от стаята, Илейн го спря:

— Да не би госпожа Даркъс да е приключила за днес?

— Да, приключи. Казах й, че тази вечер няма да имам повече нужда от помощта й.

— Линк, ти наистина разглезваш тази жена — заяви Илейн, като небрежно пренебрегна факта, че вече е девет и половина, а вероятно работният ден на икономката започва в седем и половина сутринта. Отиде до Линк и отново го хвана за ръката. — Аз ще донеса кафето. — Извърна се и погледна Ели. — Правя го по специален начин. Излиза невероятно сполучливо, ако мога така да се изразя.

Но Ели нямаше никакво намерение да прекара остатъка от вечерта тук и да гледа как Илейн се превзема около Линк, без значение колко добро е кафето й.

— Ще го опитам друг път, може би — бързо каза тя. Опитваше да се измъкне. — Имам куп неща за разопаковане.

— О, да, разбирам — отвърна другата жена великодушно. Не че Ели очакваше да бъде увещавана от нея да остане.

Нито пък очакваше възражения от страна на Линк, затова се изненада, когато го чу да казва:

— Не е необходимо да бързаш. Утре сутринта ще намина при теб и ще ти помогна да оправиш всичко.

Трудно е да се каже кой остана повече изненадан от предложението на Линк — Ели или Илейн. Все пак Илейн първа дойде на себе си.

— Но да, това е чудесна идея. И аз ще ти помогна. Утре нямам кой знае какви ангажименти. А и докато помагах на Линк да планира кухнята, можех да си представя къде трябва да стоят нещата, за да бъде наистина удобно. Ако ти помогна да подредиш всичко, ще бъда сигурна, че нещата са сложени по местата си.

— Не бих искала да ви създам толкова притеснения — възпротиви се Ели, ужасена от обрата на нещата. По-скоро би предпочела да живее сред кашоните през следващите три месеца, отколкото да допусне Илейн да определя къде да си слага чиниите.

— Това изобщо не би ни притеснило. Всъщност би могло да бъде дори забавно.

Едва ли Ели можеше да се надява, че ще се забавлява, ако прекара цяла сутрин в компанията на Илейн. Сама не знаеше как да се отърве от нея. Хвърли изпълнен с молба поглед към Линк, но не получи подкрепата, от която се нуждаеше. Той сякаш не разбираше объркването й. Сигурно си мислеше, че тя се нуждае от помощта на Илейн. Понякога мъжете са наистина много несъобразителни.

Ели направи отчаяно усилие да се измъкне от капана, в който се беше озовала.

— Всъщност до сутринта аз навярно вече ще съм приключила. Сега съм в такова настроение, че цяла нощ бих могла да работя. — Бързо прекоси стаята, за да вземе чантата си, оставена върху малката масичка до дивана. Сграбчи я и се извърна към двамата. — Моля ви, останете тук и си изпийте кафето на спокойствие. Навярно денят ви е бил уморителен и сега имате нужда от почивка.

— С това преместване и твоят ден не е бил съвсем лек — отвърна Линк. — При това прекалено късно е, за да започнеш да разопаковаш сега.

Явно беше притеснен. Приближи се към нея и посегна да вземе чантата й, но Ели не му позволи.

— Трябва да тръгвам. — Гласът й прозвуча рязко. По лицето на Линк се изписа объркване, но тя нямаше желание да се грижи за настроението му. До този момент тактичността не й беше помогнала много. — Не се тревожи за моите неща. Ще се оправя. Благодаря за вечерята. Радвам се, че те видях отново, Илейн. — Съумя да отправи бледо подобие на усмивка към другата жена.

Този път Линк не направи опит да я задържи. Все пак предложи да я изпрати до къщи. Ели се възпротиви, но Линк кимна към прозореца:

— Почти тъмно е. Нужна ти е светлина по пътеката, затова ще дойда. Илейн ще приготви кафето, докато се върна.

Когато го последва навън от къщата, Ели си помисли, че Линк никога не би направил блестяща дипломатическа кариера.

Вървяха мълчаливо към стръмния склон, но преди да тръгнат по пътеката през гората, Линк спря. Фенерът беше в него и понеже без светлина пътеката приличаше на тъмен тунел, Ели нямаше друг избор, освен също да спре.

— Виж, Ели, защо не си легнеш тази вечер по-рано? Мисля, че си изморена. — Явно погрешно беше изтълкувал резкия й отказ. — С Илейн нямаме нищо против да ти помогнем утре да разопаковаш нещата си. — Усмихна се и зъбите му проблеснаха в здрача.

Ели раздразнено си помисли, че прилича на куче, захапало тлъст кокал. Защо не престанеше?

— Мога да се погрижа за себе си. — Отговорът й прозвуча рязко. — Не бих искала да злоупотребявам с доброто ти сърце — припомни му тя думите на Илейн, изречени по-рано тази вечер. Той спокойно издържа погледа й. После пое дълбоко дъх.

— Съжалявам, че чу не особено подходящата забележка на Илейн. Бих искал да приемаш сериозно думите й. Когато става дума за мен, Илейн винаги се превръща в квачка. Преди години беше моя секретарка и се страхувам, че никога няма да се избави от навика си да се грижи за времето ми.

— Радвам се за теб — усмихна се Ели.

И слепият би видял, че Илейн не изпитва майчински чувства към него, нито пък е изпълнена с носталгична лоялност към бившия си шеф. Не й беше приятно Линк да проявява внимание към Ели поради същата причина, поради която за една съпруга би било неприятно мъжът й да се грижи за друга жена.

— Виж, Ели, не би ли могла да приемеш Илейн такава, каквато е? Убеден съм, че тя е объркана и съжалява, че я чу. Надявах се да намерите общ език. Илейн трудно се сприятелява, именно защото не умее да мълчи. Наистина, тя не искаше да те огорчи. Когато ти предложи помощта си за утре, просто искаше да оправи нещата.

„Да ги оправи! Глупости! — помисли си Ели. — Иска да те държи под око.“

— Ще се опиташ ли да се сприятелиш с нея? — помоли Линк.

— Не, не бих могла — изтърси Ели, до смърт отегчена от нелепия разговор. После продължи с леден глас: — Виж, Линк, ти сам каза да не досаждам. Нямах такова намерение и ще ти бъда задължена, ако и ти спреш да ми се натрапваш!

— Ели!

— Сега бих искала да се прибера във вилата — студено заяви тя.

За момент Линк остана безмълвен, макар че Ели усети гнева, който го завладя. После мъжът рязко тикна фенера в ръцете й.

— Тогава върви сама, по дяволите! И извинявай, че те задържах! — Обърна се и изчезна в тъмнината.

Шеста глава

Ели се настани в новото си жилище. На следващия ден след вечерята с Линк в събота, разопакова нещата си. Чувстваше се самотна и отегчена докато подреждаше. Все пак би било по-лошо, ако Илейн беше наоколо, за да се увери, че нещата са на „подходящите“ им места.

През следващата седмица реши да подреди кабинета си. Наистина, нямаше постоянен ангажимент, но знаеше, че ще полудее, ако не намери някакъв проект, върху който да работи през лятото. При това вълнението, което й носеха честите срещи, започна да избледнява и сега тя умишлено търсеше спокойствие. Животът й беше посветен на работата й — първо в училище, после и в института. Не можеше просто така да сложи край на всичко. И започна да обмисля някаква компютърна програма, която да разработи сама. Като че ли откри два варианта. В горското стопанство се нуждаеха от програма, която би могла да „разбира“, записва и анализира гласовите сигнали, изпращани от преносимите радиостанции. Щеше да бъде използвана от горските работници, които броят и измерват дърветата, за да преценят дървените трупи.

Вторият вариант звучеше по-привлекателно. В британска Колумбия се разширяваше отглеждането на пъстърви. Подготвяше се въвеждането на ехолоти, отчитащи броя на рибите в резервоарите, и за анализа на данните беше нужна компютърна програма. Разработването на такава програма можеше да се окаже по-сложно, отколкото изглеждаше на пръв поглед. Датчикът отчиташе не само рибите, но и въздушните мехурчета във водоема. Програмата трябваше да може да различава рибите от въздушните мехурчета. Проблем бяха и рибните пасажи. В тях не беше лесно да се разграничат отделните екземпляри. Или ако някоя риба променеше посоката на движение, след като веднъж е била отчетена — това също би могло да обърка преброяването.

Накрая Ели реши да се заеме с програмата за преброяване на пъстървите. Изглеждаше достатъчно сложна, за да погълне цялото й внимание. Макар че не искаше да признае дори пред себе си, младата жена съзнаваше, че има нужда от нещо, което да запълни цялото й време и ангажира мислите й. Връзката й с Кевин я беше наранила, но откакто дойде на остров Ванкувър, спомените вече не й причиняваха болка. Рядко се сещаше за Кевин, а дори тогава се питаше какво е намирала в него.

За нещастие, не мислеше, че ще може да се справи толкова лесно с чувствата си към Линк. Не искаше да признае пред себе си, че това, което преживява сега, не е просто ново увлечение. Знаеше, че чувствата й са дълбоки и съвсем различни от онова, което изпитваше, когато мислеше, че е влюбена в Кевин. Трудно щеше да й бъде да забрави Линк.

И съзнанието за близостта му никак не й помагаше. Даде си сметка за това, когато веднъж се изкачи до най-високия прозорец на тавана. Откри, че оттук пред нея се разкрива чудесна гледка към верандата и моравата пред дома му. Макар че не чуваше мотора на хидроплана, когато той излиташе сутрин и се прибираше следобед, от прозореца си винаги можеше да види дали е в къщи, или не.

Този факт често ставаше причина за състояния, които я караха да се чувства слаба и объркана. Фенерът на Линк все още беше в нея и макар че си беше обещала да не превръща това в повод да отиде до дома му, в четвъртък вечерта се отправи надолу по пътеката, която свързваше къщата и вилата, с извинението, че все пак трябва да го занесе. Този ден, самолетът му се беше върнал по-рано и тя знаеше, че е в къщи.

Докато го чакаше да отвори входната врата, мислено си повтаряше онова, което беше решила да му каже. Предполагаше, че трябва да се извини за острите реплики, които размениха в събота вечерта. И понеже бяха по адрес на Илейн, Ели не беше склонна да се извинява, но трябваше да преодолее това си нежелание, ако искаше да достигнат до разбирателство с Линк. При това държа се недопустимо грубо и се показа съвсем неблагодарна, когато той предложи помощта си при разопаковането на багажа й.

Госпожа Даркъс отвори вратата. Икономката на Линк беше слаба висока жена към петдесетте. Лицето й беше с остри черти, а прошарената й тъмна коса — силно опъната в стегнат кок. Линк беше казал, че синът му я върти около малкия си пръст, но когато я видя, Ели не беше много сигурна в това.

— Здравейте, госпожице Смит — поздрави тя любезно и отстъпи назад, за да може Ели да влезе в коридора.

— Минах само за да оставя фенера на Линк — притеснено каза Ели. В къщата беше съвсем тихо, и когато погледна зад рамото на икономката, стори й се, че и всекидневната е празна. Дали Линк е излязъл… С Илейн? Трябваше да разбере това. — Исках и да се видя с него, ако е тук, разбира се — каза тя и подаде фенера.

— Той е в кабинета си и тази вечер ще работи. — Отговорът прозвуча сухо. — Ще му кажа, че сте тук.

— О, не е толкова важно — бързо отвърна Ели, но по-възрастната жена вече се отдалечаваше по коридора.

Ели имаше усещането, че огромна тежест присвива стомаха й. Не трябваше да идва. На Линк нямаше да му хареса да прекъсва работата си, за да говори с нея. Пък и вече беше прекалено късно. Видя, че икономката чука на вратата в дъното на коридора и отвътре се чу рязък глас.

Госпожа Даркъс се върна след няколко минути. Ели не беше сигурна дали не си внушава, но чертите на строгото й лице се бяха изострили още повече.

— Страхувам се, че господин Съмървил е прекалено изморен. Моли да го почакате. Аз ще ви правя компания. Той ще дойде след няколко минути. Да ви предложа ли нещо — чай, кафе?

— Моля, не се безпокойте. Тръгвам си. Нали ви казах, не е толкова важно.

Ели почти побягна навън. Линк, естествено, не вярваше, че ще го чака. Защо дойде тук? Той неведнъж й беше давал да разбере, че е зает и че не желае да бъде безпокоен. Проклинаше глупостта си по целия път към вилата. Тя беше изключително интелигентна жена, но защо винаги, когато ставаше дума за Линк, се държеше като глупачка?

Дълго остана така, потънала в мрачни мисли. Седеше в разкошното кресло с розова тапицерия, което Илейн беше избрала, и което тя реши, че не може да понася. В стаята се промъкнаха сенки и скоро падна здрач. Беше почти полунощ, когато Ели най-после намери сили да стане. Да, обичаше Линк, а той нея — не. По всичко личеше, че дори не я харесва особено. Добре поне, че все още имаше работата си.

Знаеше, че няма да може да заспи и затова се качи на тавана. Грег имаше познати в рибния бизнес и й беше предоставил данни, които тя можеше да използва в програмата си. Вместо да тича след Линк, по-добре да си беше стояла вкъщи и да беше въвела цифрите в компютъра. Щеше да започне разработката още тази вечер.

Следобед на следващия ден Ели беше с влудяващо главоболие. Цифрите върху компютърния екран, същите онези знаци, които винаги криеха толкова очарование за нея, сега просто изгаряха очите й и непрекъснато се изплъзваха от погледа й. И, естествено, беше забравила да купи аспирин. Накрая се отказа да работи и реши да поспи. Предишната вечер беше спала само два или три часа. Ако можеше сега да си почине малко, навярно би почувствала някакво облекчение.

Но не можа да заспи. Задушаваше се от топлината в малката стая и слепоочията й болезнено пулсираха. Седна на леглото и впери поглед в прозореца. Човекът, ремонтирал вилата, беше боядисал касите затворени. На няколко пъти прави безуспешни опити да ги отвори, но сега си каза, че по някакъв начин трябва да се справи с тях и стана.

Нямаше дърводелски инструменти, нямаше дори отвертка. Все пак, в чекмеджето за прибори намери остър нож, а отвън взе камък вместо чук. Остави задната врата отворена с надежда, че ще влезе хладен въздух и се върна в стаята, за да оправи прозореца.

Взе ножа вместо длето и леко почука дръжката с камъка, за да разчупи боята, която беше запечатала рамката и касата. Когато освободи долния ръб, остави ножа и се опита да вдигне прозореца.

По дяволите, отново не можа да го отвори. Започваше да се изнервя. Избърса потта от челото с длан и сложи острието на ножа върху страничния ръб на прозореца. С дясната ръка нанесе силен удар с камъка върху дръжката. Кръглият камък се плъзна, удари се в стъклото и го строши на парчета.

— По дяволите! — изруга Ели и с рязко движение отдръпна ръка. В прозореца зееше голяма дупка, от ръбовете на която стърчаха остри режещи стъкла. Ели сведе поглед и видя, че ръката й е обляна в кръв. От лакътя надолу към китката й пълзеше огромна драскотина, от която сега кръвта сякаш извираше.

— По дяволите! — повтори тя и пусна камъка.

Внезапно почувства остра болка и прехапа устни, за да не изкрещи. Успя да се довлече до леглото и се отпусна върху него, притиснала наранената ръка до себе си. Пое дълбоко дъх и предпазливо изви длан, за да може внимателно да огледа раната. Притвори очи и опита да не се поддаде на усещането за слабост, което я завладя.

Искаше да запази спокойствие и внимателно да прецени ситуацията. От външната страна на ръката й раната приличаше на леко одраскване, но на китката прорезът беше доста по-дълбок и все така силно кървеше. Явно имаше нужда от няколко шева, но не знаеше откъде би могла да получи помощ.

Все още нямаше телефон и не можеше да повика когото и да е било при себе си. Дори да успееше да се добере до колата без повече инциденти, едва ли би могла да шофира в това състояние. В крайна сметка, по всичко личеше, че ще трябва да остане тук и да умре от силния кръвоизлив, защото вече имаше ужасното усещане, че е срязала вена.

Едва ли подобни мисли бяха подходящи в момента. Не можеше нещата да бъдат чак толкова зле. Вече почти не чувстваше главоболието си. И след като нямаше кого да повика за помощ, трябваше да си помогне сама.

Много бавно Ели се изправи. За момент като че ли стаята се наклони застрашително, после се върна на мястото си. Плътно притиснала китката на лявата си ръка с длан, предпазливо тръгна към гардероба. Трябваше да освободи ръката си за момент, за да може да издърпа чекмеджетата. Разрови с лявата си ръка купчината фино бельо, докато накрая намери онова, което й беше нужно в момента. Взе чифт дълги чорапи и внимателно се върна към леглото.

Седна отново и пристегна ранената си ръка. Преглъщаше сълзите, които извираха от очите й. Несръчно се опита да омотае чорапа около китката си в стегната превръзка. Пръстите не й се подчиняваха. Опита се да завърже краищата, но тъканта непрекъснато се изплъзваше. Накрая изпусна превръзката, която беше успяла да направи до този момент и чорапите паднаха на пода.

Ели си помисли, че започва да губи самообладание и спря за момент, за да събере мислите си. Опита се да диша дълбоко и равномерно, без да вдига здравата си ръка от раната. Чувстваше се замаяна, а не биваше да губи съзнание сега.

— К’во правиш?

Първият път, когато Джейсън влезе, без да почука, и й зададе този въпрос, тя си помисли, че той е груб и лошо възпитан малък негодник. Но сега, когато извърна глава и го видя застанал на прага, й се прииска да го прегърне.

— Джейсън, баща ти вкъщи ли е?

Той вдигна рамене и прекрачи прага. Ели бързо го спря.

— Не влизай!

Тя изви рамо и прикри ръката си от погледа му. Това не беше гледка, която малко дете би понесло.

— Джейсън, би ли изтичал вкъщи, ама много бързо. Намери баща си или госпожа Даркъс и им кажи да дойдат тук!

— Защо?

Ели навлажни устните си. Беше забравила влудяващия навик на Джейсън да разпитва безкрай за всяко нещо.

— Просто искам да говоря с някой от тях. Можеш ли да направиш това, което те помолих?

— Ама защо?

— Просто ги доведи, Джейсън. Моля те. — Ели беше готова да се разплаче. По тялото й пълзяха ледени тръпки, ала усещанията й нямаха нищо общо с хладния въздух, който влизаше през счупения прозорец. Навярно заради кръвоизлива кръвното й налягане бързо падаше. Сведе поглед. Пръстите на лявата й ръка бяха окървавени.

Когато отново вдигна очи видя, че Джейсън стои пред нея. Гледаше окървавената й китка и върху лицето му се беше изписало изумление.

— Ударила си се. — Изглеждаше заинтригуван и, слава богу, нямаше вид на особено притеснен. — Веднъж, когато си порязах коляното, тате ме превърза. Искаш ли да ти превърже ръката?

Ели кимна. Почувства облекчение и от очите й бликнаха сълзи. Беше започнала да мисли, че ще й се наложи да го увещава цял следобед.

Когато Джейсън се обърна и тръгна към вратата, мъжки глас извика името му отвън.

— Ето го тате — оповести момчето и изхвърча от стаята.

Миг по-късно Ели ги чу да влизат във вилата.

— Хайде, тате! — настоя Джейсън. — Тя иска…

— Нали ти казах да не идваш тук? Безпокоиш госпожица Смит! — студено го прекъсна баща му.

— Ама, тате, тя има нужда от превръзка! — възрази Джейсън и повлече баща си в стаята за ръката.

Ели погледна към него и направи опит да се усмихне. Навярно и преди го е чувствала, макар и несъзнателно, но едва сега си помисли за усещането за сигурност, което Линк създаваше около себе си. Паниката, която я завладя от момента, в който видя кръвта, сега с неговото пристигане изчезна. Твърдата линия на брадичката му и прямият поглед й подсказаха, че той е мъж, на когото може да разчита.

— Съжалявам, че Джейсън пак е идвал тук — започна той още от вратата. — Изплъзна се и избяга — усмихна се смутено Линк.

— Зарадвах се, когато го видях. Наистина имам нужда от превръзка — възрази Ели.

После се извърна така, че той да види ръката й.

Линк изненадано я погледна, без да каже нищо и усмивката бавно се отдръпна от лицето му. После направи няколко крачки и застана пред нея.

— Господи, какво се е случило?

Ели вдигна рамене. Сега, като си помислеше, цялата история с ножа, камъка и рамката на прозореца й изглеждаше съвсем идиотска. Не беше странно наистина, че той се отнася към нея като към „празноглава блондинка“. В някои отношения наистина беше такава.

Мъжът отмести тъмните си очи от ръката й към пода до леглото. Наведе се и вдигна ножа, който лежеше до краката й. А Ели беше притеснена повече от тъмното петно кръв върху килима.

— Съжалявам за килима. Зная, че беше нов.

Лицето на Линк беше пребледняло. Погледна я объркано.

„По дяволите, ами ако му прилошее сега?“ — помисли си Ели. Има хора, някои от тях са дори известни спортисти, които просто не понасят гледката на кръв.

— Наистина, това трябваше да се случи в банята. Тогава нямаше да стане цялата тази бъркотия — пошегува се Ели в опит да разведри атмосферата.

— Да — съгласи се той примирено. Силните му челюсти бяха стиснати и върху слепоочието му пулсираше малка вена. Но поне нямаше вид, че ще му прилошее. — Винаги съм мислил, че банята е предпочитаното за подобни неща място.

Тя нямаше възможност да схване смисъла на думите му, защото той обви раменете й с ръка и се опита да я изправи. Рязкото движение причини остра болка в ръката й и цялото й внимание беше насочено да не се поддаде на слабостта, която отново я завладя.

— Хайде да отидем до банята. Ще се опитам да те измия, за да те заведа до болницата. — Хвърли поглед към сина си. — Ти се прибери вкъщи и стой при госпожа Даркъс. Кажи й, че не знам кога ще се прибера.

* * *

— Много мило от твоя страна, че ме чакаш, но подозирам, че тук ще настояват да остана през нощта.

С лявата си ръка Ели безучастно опипваше пухкавото одеяло, което я покриваше. После почувства, че й прилошава и пръстите й застинаха неподвижно. Върху дясната й ръка имаше широка превръзка. Лента лейкопласт придържаше иглата на системата за кръвопреливане върху ръката й.

Линк не отговори и Ели продължи:

— Мразя тези места. Бих предпочела да се прибера.

Съзнаваше, че говори безсмислици, но беше толкова притеснена от присъствието на Линк, че не можеше да се овладее. Какво можеше да каже на човека, който вероятно беше спасил живота й? И то в момент, когато се чувстваше ужасно оглупяла?

Няколко часа по-рано Линк я беше довел в приемната на болницата. Преди да я прегледа лекар, трябваше да се попълнят хиляди формуляри. Цялата процедура беше безкрайно усложнена, защото Ели отскоро се беше преместила в Британска Колумбия и здравните й застраховки бяха изплащани в друга провинция. Най-накрая Линк успя да приключи с всички формалности. Но през цялото това време тя се чувстваше ужасно. Явно беше загубила много кръв, а и ръката я болеше непоносимо.

Навярно заради това по-късно, когато лекарят се опита да отпрати Линк вън от стаята, за да прегледа ръката й, преди да направи шевовете, Ели вдигна невероятен скандал. Вкопчи се в Линк със здравата си ръка и отказа да го пусне. В крайна сметка той беше принуден да остане и да присъства на цялата ужасна процедура.

— В болниците не е толкова лошо. Може би трябва да се съгласиш да останеш поне няколко дни — предложи той.

Ели се намръщи.

— Не мисля, че е необходимо. Утре всичко ще е наред. Държат ме тук само заради това — кимна тя към апарата за кръвопреливане.

Линк се поколеба, преди да заговори и тя го изгледа любопитно.

— Сигурна ли си, че… Че утре ще се чувстваш добре?

— Разбира се. — Все пак, трябваше да признае, че е развълнувана от вниманието и грижите му към нея. Изкушена беше да остане да лежи тук и да се преструва на фигурка от порцелан. Но за нещастие, грижите правеха Линк тъжен. — Утре ще бъда съвсем добре — увери го тя и се усмихна лъчезарно.

Той я изгледа изпитателно. В очите му се четеше съмнение, но когато отново заговори, смени темата.

— Снощи трябваше да ме почакаш. Когато госпожа Даркъс влезе при мен и ми каза, че си дошла, водех важен телефонен разговор. После щях да дойда.

— Не беше толкова важно. И не исках да те безпокоя.

Линк раздразнено стисна устни.

— Иска ми се да не ти бях казвал нищо. Признавам, наистина имам много работа, но нищо от онова, което върша, не е чак толкова важно. — Той плъзна поглед по превързаната й ръка и толкова продължително задържа очите си върху нея, та Ели си помисли, че сега сигурно обвинява себе си за случилото се. — Искам да ми обещаеш, че следващия път, когато имаш нужда да поговориш с някого, ще дойдеш при мен. Винаги ще намеря време да се видим. Можеш да бъдеш сигурна.

Ели се почувства завладяна от страстта в гласа му.

— Добре — съгласи се тя примирено.

Навярно Линк наистина се обвиняваше за случилото се, макар че беше съвсем излишно. Дори да бяха в по-добри отношения, тя едва ли би го помолила да отвори прозореца. Беше действала съвсем импулсивно, притеснена от горещината в спалнята. Наистина Линк нямаше вина.

Но преди да успее да му обясни всичко това, той продължи:

— Искам сериозно да си помислиш дали не трябва да останеш в болницата няколко седмици. Тук могат много да ти помогнат. Знам, че в момента изживяваш труден период. Имам предвид това, че си напуснала работа и всичко останало. И струва ми се, Клер намекна, че преди да дойдеш тук е имало някакъв мъж, с когото сте се разделили зле. Но не можеш да оставиш това да те съсипе. — Линк трудно прикриваше вълнението си. После се наведе рязко напред. Внимателно, за да не раздвижи иглата на системата за кръвопреливане, обхвана пръстите на ръката й и леко ги стисна. — Има хора, които не са безразлични към теб. Клер, Грег… аз самият. Животът ти има значение за нас.

Ели го слушаше и усмивката се отдръпна от лицето й. Притвори очи и мъчително преглътна.

— За какво говориш? — Видя, че отново е вперил поглед в превръзката на ръката й. — Да не мислиш… Не, нали не искаш да кажеш, че… Това, което се случи, наистина е глупаво, но не съм мислила да се самоубивам! Не счупих нарочно прозореца с онзи камък!

— Какъв камък? Какъв прозорец? Видях само ножа!

— И реши, че се опитвам да прережа вените си с него? — Едва сдържаше гнева си.

Той все още държеше пръстите й. Тя освободи ръката си и го погледна изпитателно.

— А не е ли така?

— Не ставай глупав! — Ели явно се забавляваше. — Просто се опитвах да отворя прозореца. Бил е боядисан затворен и аз използвах ножа, за да почистя боята, и понеже имах нужда от чук, взех камъка. Когато той се плъзна по дръжката на ножа, ръката ми просто излезе през стъклото. Не видя ли счупения прозорец?

Линк бавно поклати глава. Изглеждаше зашеметен, но отчуждеността, изписана върху лицето му, беше изчезнала.

— Когато видях всичката онази кръв и ножа в краката ти… Това беше единственото, което забелязах в стаята.

Очите му се взряха в лицето й и Ели откри, че гневът й стихва. Не можеше да му се сърди. Беше се натъкнал на… Не, по-скоро — беше се заблудил, достигнал до погрешно заключение, което, очевидно, много го беше разстроило. Каза й, че не е безразличен към нея. Не мислеше, че говори само за да я ободри. Каза го така, сякаш наистина имаше точно това предвид. Усмивка стопли сивите й очи.

Присъствието му я правеше щастлива и й внушаваше чувство за сигурност, затова остана безкрайно изненадана от внезапно обзелия го гняв. Мъжът рязко стана, отправи се с широки крачки към вратата, после се обърна, приближи се отново и сведе поглед към Ели.

— Защо не ми каза да оправя прозореца?

— Не исках да те безпокоя.

— Безпокоиш ме, независимо дали го искаш, или не. — Гласът му прозвуча остро и Линк се извърна с гръб към нея.

Ели не можеше да повярва на ушите си. Устните й потръпваха, докато се опитваше да скрие сълзите си. Линк извърна глава и видя изражението й.

— По дяволите! — ядно изруга той. После, сякаш поддал се на непреодолим импулс, положи ръце от двете страни на главата й и се наведе над нея. Целувката му беше решителна, страстна, неочаквана. Ели не беше подготвена за такъв обрат на нещата и се поддаде на внезапно обзелото я желание за взаимност. Устните й — меки, топли и нежни, жадно се впиха в неговите. Почувства бързите удари на сърцето му. Мъжът се задъхваше, когато откъсна устни от нейните и обсипа страните и клепачите й с меки ласкави целувки.

— Безпокоя се за теб, Ели. Ти дори не подозираш колко много се безпокоя за теб — прошепна той. — Мисля непрекъснато за теб, желая те, влудяваш ме.

Внимателно се подпря на лакти и обхвана главата й. Устните му отново докоснаха лицето й и дълго, дълго не се откъсваха. После вдигна глава и се взря в замъглените й от страст очи. Ели го желаеше и нежно го притегли към себе си.

— Мила, тук не е подходящото време и място за това. Сестрата може да влезе всеки момент и ще ме изхвърли. — Изправи се и се усмихна. После нежно погали ранената й ръка. — Няма да можеш да се грижиш добре за себе си, докато раната не заздравее. Утре ще те взема и ще те заведа у дома за няколко дни.

Сега като че ли събитията се развиваха прекалено бързо за нея. Настина, това ли искаше? Обичаше Линк — убедена беше в това, и все пак… Изведнъж се изплаши да направи следващата крачка. Ето оттук нещата с Кевин бяха взели лош обрат. Ако спеше с Линк, дали и той нямаше да я намери неподходяща, не задоволяваща го?

— Може би трябва да позвъня на Клер. Сигурно ще е по-добре, ако…

Видя, че лицето му се вкамени.

— Вече позвъних на Клер и й казах за случилото се. Не можеш да отидеш у тях. Къщата й е пълна с роднини от Онтарио. Допускам, че дори всекидневната ще бъде заета. Ще трябва да останеш с мен… освен ако не предпочиташ Илейн да се погрижи за теб. — После съзря изражението й и я изгледа остро. — Забравих. Ти не харесваш особено Илейн.

Ели трепна. Да, тя наистина не харесваше любовницата му. Ако Илейн наистина е негова любовница, притеснено си помисли тя. Въпреки че я защищаваше, той не се отнасяше към нея като към своя любовница. При това възможно ли беше Линк да я целува по този начин, да я кани в дома си, ако беше обвързан с друга? Не приличаше на този тип мъже.

Вдигна поглед към него. После изведнъж се почувства безкрайно изморена. Действието на местната упойка, която лекарят беше използвал, докато направи шевовете върху ръката й, явно беше преминало, защото сега разрезът болезнено пулсираше. Не знаеше какво да мисли, какво да каже на Линк.

Накрая той прекъсна настъпилата тишина.

— Това не беше покана да споделиш леглото ми, Ели. Само домът ми. Докато ръката ти заздравее. Ако не ти е приятно, можеш да откажеш.

Извърна се и тръгна към вратата.

— Линк! — извика Ели след него.

Той се извърна и я погледна изпитателно. Веждите му бяха въпросително повдигнати. Тя навлажни устни.

— Ако предложението ти все още е в сила, бих искала да остана при теб.

— Да, в сила е — каза той с равен глас, без да дава израз на чувствата си.

— Тогава… Благодаря ти.

— Ще те взема утре сутринта.

После се извърна и излезе от стаята. Ели лежеше вперила поглед в тавана, прекалено смутена, за да подреди хаоса от мисли и чувства, който бушуваше в нея.

Седма глава

Линк спря черния форд на паркинга и изключи мотора. Извърна се и изпитателно погледна Ели.

— Сигурна ли си, че лекарят е позволил да се прибереш още тази сутрин?

Ели сведе глава и кимна. Би предпочела лицето й да беше покрито с тъмен воал. Не искаше Линк да я вижда в такъв вид. Не изглеждаше добре. Прекара неспокойна нощ и сега имаше тъмни сенки под очите и лош тен. Ако носеше повече козметика, навярно би съумяла да прикрие следите от неспокойната нощ, но в чантата си намери единствено червило, което не й беше от голяма полза. Вчера следобед, когато Линк я доведе в болницата, нямаше време да мисли за грима си.

Мъжът не откъсваше поглед от нея. Върху лицето му беше изписано съмнение.

— Наистина съм добре — увери го Ели, но изглежда не успя да го убеди. — Просто не спах добре. Знаеш как е — чуждо легло и сестрите, които непрекъснато влизат и излизат. — Вдигна рамене и в същото време изпита угризение към екипа в болницата, който положи толкова грижи за нея. Само мислите за Линк не й даваха покой и й пречеха да заспи.

— Трябваше да помолиш да ти дадат нещо за болката в ръката.

По дяволите, той трябва да е забелязал подпухналите й клепачи. Прекара дълга безсънна нощ. Плака, но не наранената й китка беше повод за сълзите й. Чувстваше се объркана, несигурна, неудовлетворена, отсъствието му й причиняваше болка.

Вдигна глава и срещна погледа на тъмните му очи. В тях се четеше нежност и загриженост. Сега почувства, че в дългата нощ на нерешителност и колебание е взела правилно решение. Линк беше различен от Кевин. Той беше мил, наистина беше загрижен за нея. Никога не й беше казвал, че я обича, но навярно това нямаше значение. Кевин с лекота сипеше уверения в любов, но думите му не бяха искрени. Линк й беше казал, че се чувства отговорен за нея и я желае. Думи, произнесени от мъж със силен характер, които означаваха много повече от всички „Обичам те“ на света, повтаряни от някой като Кевин.

— Каза, че лекарят ти е предписал обезболяващо? Защо не почакаш в колата, докато аз занеса да изпълнят рецептата. Затвори си очите и се опитай да починеш малко.

— Нали ти казах, че съм добре. Аз ще я занеса — каза Ели и несъзнателно стисна чантата.

Вече беше взела решение, макар че нямаше представа как ще го покаже на Линк. Но сега не можеше да му позволи да види, че освен обезболяващото лекарство, лекарят по нейна молба, й предписа и хапчета против забременяване.

Линк се намръщи отново.

— Трябва да взема още някои неща от аптеката. — Ели се опита да предотврати спора, който неизбежно щеше да последва. — Трябва да отида сама.

Уверена, че го е убедила, тя се извърна към вратата. Но забрави за превръзката върху рамото си. Обърка се и се опита да достигне дръжката на вратата с лявата си ръка. Бравата беше заключена. Протегна се, за да я отключи, но, без да иска, докосна китката си и изстена от острата болка. Прехапа устни и притисна ранената ръка до гърдите си.

— Защо трябва винаги да се опитваш да бъдеш толкова независима, по дяволите. — Гласът му прозвуча остро. Линк протегна ръка, за да отключи вратата. После обви раменете й. Дланите му нежно я докоснаха и Ели почувства, че я облива топлина, която я накара да забрави болките в ръката си. Извърна глава. Лицето му беше съвсем близо до нейното и дъхът му галеше кожата й. Линк спря поглед върху устните й и очите му потъмняха. Доближи глава, но за нейно разочарование, само леко докосна слепоочието й, преди отново да се отдръпне.

— Сигурна ли си, че не искаш аз да занеса рецептата, а ти да си починеш?

Ели премигна и опита да се отърси от унеса. Накрая поклати глава:

— Сама ще отида.

— Добре, поне ми позволи да ти помогна да слезеш от колата. — Линк отвори страничната врата.

Ели не можеше да се отърси от притеснението, че той ще настоява да я придружи до аптеката. Линк й помогна да слезе от колата и в движенията му беше вложено цялото внимание на човек, който държи фин порцелан. Като че ли се опасяваше, че в момента, в който стъпи върху асфалта, тя може да се разстроиш. Все пак, за нейно голямо облекчение, той я остави до входа на аптеката и предложи да я почака в кафенето.

Не останаха дълго в кафенето. Ели не искаше да признае, но няколкото минути, прекарани в аптеката, изчерпаха и малкото останали й сили. И когато тръгна към кафенето, където Линк я чакаше, тя наистина имаше усещането, че е направена от тънък порцелан. Горещото кафе възвърна силите й донякъде, но когато Линк предложи да тръгват за вкъщи, думите му не й донесоха ни най-малко облекчение.

Качиха се в колата и Ели впери поглед през прозореца. Нямаше настроение. В кафенето не говориха много с Линк, той не каза нищо и докато вървяха към колата. Тогава бързаше, но едва ли заради нейната умора. Навярно беше отегчен от цялата сутрин, прекарана с нея. Беше събота, наистина, но това не значеше, че няма ангажименти. Не правеше впечатление, че е от онзи тип мъже, които приключват с работата си в петък вечер, за да се заемат с нея отново едва в понеделник сутринта. Дори да нямаше служебни ангажименти, навярно би предпочел да прекара сутринта със сина си. Чувстваше, че той е грижлив, любящ баща. А навярно рядко оставаше време за сина му и уикендите бяха ценни и за двамата.

А сега тя щеше да се натрапи.

Приближаваха завоя, зад който беше разклона към вилата й. Ели нервно се извърна към Линк и го докосна по ръката, за да привлече вниманието му. Той я погледна, после отново отмести очи към пътя и наближаващия завой.

— Защо не ме оставиш при вилата? Наистина няма нужда да идвам с теб. Все пак едната ми ръка е здрава и мога да се оправя.

Видя, че Линк стисна устни и впери поглед в асфалта пред себе си. Не отговори, но когато минаха покрай разклона, леко натисна педала. Ели се извърна. Впери поглед в пътеката, преди отново да се обърне към него.

— Помолих те да спреш. — В гласа й прозвуча раздразнение. Пренебрежението му я оскърби и тя не успя да прикрие студенината в думите си. — Задължена съм ти, че ме взе от болницата, но сега бих предпочела да се прибера вкъщи.

Линк намали скоростта, но само за да свие в алеята към дома си. Мълчеше и когато бавно продължи към къщата. После удари спирачки. Изключи мотора и едва тогава се извърна към нея.

— Мислех, че се разбрахме вчера следобед. Ти се съгласи да останеш тук.

— Да, но после промених решението си.

— Ами промени го отново, тогава — рязко отсече той. Задържа погледа си върху нея за момент, после пое дълбоко дъх. — Знаеш, че докато си с тази превръзка, няма да можеш да използваш дясната си ръка. Няма да се справиш сама.

Ели рязко се извърна и сведе поглед към превързаната си ръка. Имаше право. Наистина тази сутрин успя да се облече сама, но сестрата трябваше да й помогне да затвори ципа на роклята и да намести превръзката. Помогна й също да измие и разреше косата си. А закуската се превърна в истинско предизвикателство. Преди никога не се беше опитвала да намаже масло върху хляб с една ръка.

Но беше убедена, че може да се справи. Чувстваше погледа на Линк върху себе си и упорито продължаваше да се взира в превързаната си ръка.

— Просто си помислих, че за всички ще бъде по-добре, ако се прибера вкъщи. — Гласът й прозвуча тихо, но твърдо.

Последва мълчание, изпълнено с напрежение. Накрая Линк избухна.

— Имам чувството, че съм в състояние да те удуша, ако сега ми кажеш, че не искаш да натрапваш присъствието си. Що се отнася до някакви други твои опасения, мисля, обещах, че ще бъдеш в безопасност тук. Какво повече мога да направя? Да си обръсна главата и да облека расо ли? Няколко пъти наистина те целунах. Това не означава, че си неотразима. Нямам намерение да те похищавам, ако прекараш някоя и друга вечер в къщата ми. Това изобщо не ме вълнува. Уверявам те, моминската ти чест ще остане непокътната.

— Аз… аз…

Когато думите му достигнаха до съзнанието й, Ели млъкна. Бързо наведе глава, за да прикрие сълзите, внезапно бликнали от очите й. Хвърли замъглен поглед към пакета, който взе от аптеката. По дяволите! Усвояваше физика и програмиране с лекотата, с която другите запаметяваха телефонните си номера, но изглежда нищо не беше научила от връзката си с Кевин. Тогава целувките му я накараха да си въобрази, че между тях започва истински любовен роман. Но тя беше негов шеф и той просто се съобразяваше с желанията й.

Каквото и да е означавала целувката на Линк вчера или думите му, че я желае, явно той нямаше намерение да спи с нея. Каза й го тогава, но тя явно беше прекалено глупава, щом го повярва.

— Хайде да отидем вкъщи, Ели. — Той говореше тихо и в гласа му вече не се долавяше гняв. — Днес не беше лек ден за теб и мисля, че си изморена. Можеш да подремнеш преди обяда. Когато госпожа Даркъс отиде до вилата, за да ти вземе дрехи за днес сутринта, донесе и тук някои твои неща.

Той слезе от колата и дойде до нея. Отвори вратата, но Ели не пое подадената й ръка. Слезе изправена, доколкото силите й стигаха и го последва в къщата. Отнасяше се с нея като към капризно дете. Докато се държеше по този начин, безсмислено беше да спори с него. Сигурно щеше да се опита да я спечели с бонбонче или пък, кой знае, можеше и да й удари плесница, ако продължаваше да настоява. Ели вирна брадичка и мълчаливо тръгна към вратата. Да демонстрира малкото достойнство, което й беше останало, навярно беше единственият изход в тази ситуация.

Независимо дали беше капризно дете, или не, но след няколкото часа сън, Ели се почувства много по-добре. Явно й бе нужна почивка, защото не се събуди за обед, спа и през по-голямата част от следобеда. А сега вече можеше да погледне на нещата по-хладнокръвно. Линк й беше добър приятел, а освен Клер тук тя нямаше много познати. Не само й беше предложил да се възстанови в дома му, но беше уредил Джейсън да прекара уикенда при баба си и дядо си, за да не би с шумния си характер да обезпокои почивката й.

Ако погледнеше на ситуацията по този начин, наистина беше крайно нелепо от нейна страна да се сърди и недоволства, че той не изпитва към нея нещо повече от приятелство. След като скъса с Кевин, беше се примирила, че не е от типа жени, в които мъжете се влюбват. Навярно желанието й да изглежда по-неинтелигентна, отколкото в действителност беше, я подтикна да гледа на нещата различно, но вътре в себе си не се беше променила. Линк сигурно го е почувствал. И навярно това е била причината, за да й каже, че държи на нея и е загрижен за нея. Просто като приятел.

Подобни мисли не я ободриха, но когато отметна завивките от себе си и спусна крака от леглото, вече знаеше, че трябва да се примири със ситуацията. И щеше да се отнася към Линк като към приятел. Все пак по-добре приятелството му, отколкото нищо.

Обеща си да направи усилие още днес, на вечеря. Вдигна халата си от леглото, наметна го над превръзката на дясната си ръка и леко завърза пояса. Банята беше до стаята й и тя искаше да вземе душ преди вечеря. За късмет, една от дрехите, които госпожа Даркъс беше донесла тук, беше току-що взета от химическо чистене и все още стоеше в найлоновия плик. Сега щеше да го използва, за да предпази ръката си от водата.

Справи се с душа без особени проблеми. Непрекъснато си повтаряше да не прави нищо с дясната ръка. Почувства се добре от топлата вода и реши да измие и косата си. Несръчно натри шампоана с една ръка, после се опита да отмие пяната. Сапунът потече надолу по лицето и очите й и Ели изстена от болка. Заслепена, протегна ръка през завесата на душа и се опита да достигне до хавлиената кърпа. Тогава забрави, че дясната й ръка е наранена. Изкрещя, когато остра болка прониза цялото й тяло. Дръпна ръката си и я притисна до гърдите. Тогава някой дръпна завесата на душа и спря водата. От затворените й очи се стичаха сълзи. До ушите й достигна разтревоженият глас на Линк.

— Добре ли си? Чух, че изкрещя.

— В очите ми попадна шампоан — обясни Ели и се опита да ги изтрие с дланта на лявата си ръка.

Линк леко отдръпна ръката й и се зае да подсуши лицето й с хавлиената кърпа. После й помогна да излезе от банята. Когато почувства мекотата на килима под краката си, Ели предпазливо отвори очи и с облекчение установи, че светлината вече не й причинява болка.

Освободи дясната си ръка от найлоновия плик и се обърна към Линк, за да се извини за безпокойството. Но не пророни нито дума. Той все още държеше кърпата и унесено гледаше Ели.

Дълго не откъсна очи от пълните й гърди, после спусна поглед към талията й и още по-надолу…

Ели почувства, че я заливат горещи вълни и потръпна, когато срещна погледа му. В очите му гореше неприкрито желание. Ели смутено впери поглед в него и притаи дъх. Страстният огън, който гореше в тъмните му зеници, запали искра в дълбоките й очи. Всички решения за приятелските взаимоотношения, които трябваше да изгради с него, излетяха от главата й. Той никога не би могъл да бъде неин приятел, когато всяка фибра на тялото й копнееше за него. Всичко останало беше без значение.

Дишаше трескаво и задъхано, гърдите й възбудено се повдигаха. Линк сведе поглед. Изпусна кърпата, унесено протегна ръка и положи длан върху меката извивка на бюста й. Почувства лудите удари на сърцето й, когато Ели се притисна към него.

— Ели — дрезгаво прошепна той и потърси погледа й. — Толкова си красива.

Нежно погали копринената й кожа, пръстите му потърсиха твърдите й зърна, дланите му обхванаха гърдите й. Докосването му я накара да потръпне и от устните й се откъсна стон, изпълнен с неизказан възторг. Гласът й изтръгна Линк от унеса му. Мъжът застина и отпусна длани.

— Обещах ти, Ели — припомни й той. В гласа му се долавяше остра болка. — Трябва да ми кажеш да си тръгна. Не бяхме предвидили това да се случи.

Измина дълга, изпълнена с напрежение минута, през която тя не откъсваше поглед от него, разкъсвана от страх и копнеж. Той й даваше възможност за избор. Не искаше да я прелъстява, привличането трябваше да бъде взаимно. Тя явно се колебаеше. Линк рязко се отдръпна. Това разсея всичките й съмнения и потвърди решението й. Бързо хвана дланта му с лявата си ръка и я положи отново върху гърдите си.

— Не искам да си тръгнеш — задъхано прошепна Ели и застина, ужасена да не би сега той да я отблъсне.

— Знаеш какво ще се случи, ако не си тръгна веднага, нали?

Тя кимна. Ръката му я обгърна, дланта му се плъзна по гърба й и спря върху заоблените й бедра. Нежно, за да не нарани ръката й, Линк я притисна до себе си.

— Не е късно и сега да ми кажеш да си тръгна. Ако остана, ще те направя моя.

Напрежението, което я сковаваше до този момент, изведнъж я напусна. Заля я неочаквано усещане за лекота и тя се притисна към мъжа. Негова беше. Той владееше сърцето й, душата й.

— Твоя съм — прошепна тя и вдигна лице към него.

Устните й леко се разтвориха в очакване на докосването му. Той не я отблъсна. Устните му бяха топли, настоятелни и жадни. Нежно докосваше бледата й кожа, вдишваше уханието й, опиваше се от вкуса й. Върхът на езика му проследи извивката на ухото й.

— Да отидем в спалнята ти. — И без да дочака отговора й, той я вдигна и я занесе в съседната стая.

Допирът на хладния сатен до горещата й кожа, когато я положи върху леглото, й достави неизказано удоволствие. За момент Линк остана загледан в нея. Жадно пиеше с очи красотата на съвършените й форми. Когато погледът му спря върху превързаната й ръка, мъжът леко се намръщи.

— А може би идеята не е добра? Не искам да ти причиня болка.

Ели не отговори. Повдигна се и започна да разкопчава ризата му със здравата си ръка.

— Няма да ми причиниш болка. Освен… ако сега ме изоставиш.

Дланта му притисна ръката й към гърдите, където сърцето му лудо биеше.

— Това би наранило повече мен.

Ели отпусна ръка. Мълчаливо го наблюдаваше, докато той свали дрехите си.

Изпълнен с нежност, Линк легна до нея. Прокара ръка по кадифената й кожа, пръстите му докосваха най-интимните кътчета на тялото й. Ели плъзна длан по раменете му.

Ласките им ставаха все по-неудържими и страстното желание, което и двамата изпитваха, се превърна в остра, болезнена жажда. Линк бавно проникна в тялото й. Заредиха се мигове, които ги оставиха без дъх. Навярно Ели си внушаваше или това беше отглас на собствените й мисли и усещания, но й се струваше, че от устните му се отронват нежни, много нежни думи.

* * *

Недоволна от онова, което виждаше, Ели критично се вгледа в отражението си в огледалото. Но вече беше прекалено късно, за да промени каквото и да е. Щом е трябвало да се наранява, защо това не се беше случило с лявата й ръка вместо с дясната? Няколко пъти вече правеше безуспешни опити да нанесе малко грим върху лицето си. А за усилията, които положи, за да навлече лятната рокля върху себе си, сега не й се искаше да мисли.

Отново хвърли критичен поглед към огледалото, но този път откри, че не изглежда чак толкова зле. Следобедният сън беше изтрил сенките под очите й, така че сега наистина нямаше нужда от грим, а с червилото можеше да се справи. Роклята й беше елегантна. Наистина, би предпочела ефектът да не беше развален от грозната превръзка. Намръщи се и сведе поглед, изкушена да се раздели с нея, поне по време на вечеря. Но леката болка й напомни, че ако сега се опита да я махне, ненужно ще предизвика съдбата. От следобеда, който прекара с Линк, раната по-често й напомняше за себе си.

Върху устните й заигра загадъчна усмивка. Дори ако състоянието на ръката й се влошеше, нямаше да съжалява за минутите на интимност, споделени с Линк.

Не го видя във всекидневната. Когато излезе от спалнята, чу телефона да звъни и реши, че навярно е в кабинета си.

Известно време остана в стаята, отиде до прозорците, разгледа библиотеката. Безпокойството й нарастваше. Дали той споделяше чувствата й? Почти не говориха след това. Съвсем изтощени, останаха да лежат прегърнати и унесени. Накрая Линк я остави да се облече за вечеря.

Дали и той като нея гледаше на случилото се като на обвързващо начало? Или за него това е било просто моментна страст, изблик, който никога вече няма да се повтори? Как ли ще я поздрави, когато отново се присъедини към нея?

Обхваната от внезапен изблик на неувереност, Ели избра възможно най-глупавия начин да отложи срещата им. Излезе от всекидневната и отиде до кухнята. В крайна сметка, тя наистина дължеше извинение на госпожа Даркъс за пропуснатия обяд.

Кухнята се оказа истинско олицетворение на домашен уют и рай от влудяващи аромати. Къщата беше нова и Ели очакваше да види съвременно, стерилно помещение за приготвяне на храна, но в огромната стая, въпреки всичките модерни електроуреди витаеше духът на отминали времена. На тавана имаше огромни греди, по които бяха накачени медни тигани и старинни порцеланови съдове. Тъкани черги покриваха пода от матови теракотни плочи, на прозорците висяха ленени завеси, а в средата на стаята имаше огромна маса, покрита с мушама.

Икономката стоеше до модерна печка, вадеше порции панирано пиле от тигана и ги слагаше в блюдо, поставено върху шкаф с мраморен плот. Чу стъпките на Ели и се извърна. Върху лицето й беше изписан ням въпрос.

— Просто исках да се извиня и се надявам, че моето отсъствие на обед не ви е притеснило.

Ели долови недоволство в поведението на по-възрастната жена и почувства, че се изчервява. Дали госпожа Даркъс се досещаше за случилото се между Ели и Линк този следобед и това беше начин да изрази неодобрението си? От друга страна, и при предишните им срещи госпожа Даркъс не преливаше от излишна любезност и може би просто характерът й беше такъв.

— Нямаше никакви проблеми. Помислих си, че навярно се нуждаете от почивка — отвърна госпожа Даркъс и отново се обърна към тигана. — Вечерята ще бъде готова скоро. — Тонът, с който беше произнесено последното изречение недвусмислено показваше, че икономката не държи на присъствието й тук.

Ели знаеше, че трябва да си тръгне, но беше и любопитна да остане и да погледа. Забавно беше. Единствените панирани пилета, които бе опитвала, се продаваха в картонени кутии в магазините за полуфабрикати и върху капака им винаги имаше етикет с рисунка на възрастен джентълмен от юга. Удивително беше наистина, ако човек се замислеше, че госпожа Даркъс беше взела едно от ония оскубани същества от магазина и сега ги превръщаше във вкусни хапки, при вида на които устата се пълнеше със слюнка.

Когато извади пилето, икономката прибави брашно към маста в тигана и започна да разбърква. В тигана зацвърчаха вкусно миришещи мехурчета и тя прибави към запръжката вода от тенджерата, в която вряха картофи. Продължи да разбърква сместа и когато случайно вдигна очи, видя че Ели все още стои до масата. Погледът й не беше ни най-малко предразполагащ и младата жена пламна.

— Извинявайте, не исках да ви притесня. Просто ми е интересно да наблюдавам как приготвяте соса.

— Не умея да приготвям специални сосове. Аз съм самоука готвачка — отвърна тя предизвикателно, явно изтълкувала отговора на Ели като опит за критика.

— Но готвите чудесно. — В думите й прозвуча неподправена искреност. — Пилето на фурна, което сервирахте преди няколко дни, беше много вкусно. — Комплиментът й изглежда ни най-малко не умилостиви по-възрастната жена и Ели се почувства съвсем безпомощна и отчаяна. Изглежда, по някакъв начин беше огорчила икономката на Линк, а той едва ли щеше да е очарован от това. Вероятно не му е било лесно да намери жена, която да се грижи за къщата и Джейсън вместо него.

Но пък и не мислеше, че лошото настроение на госпожа Даркъс е предизвикано от случилото се между нея и Линк днес следобед. Но понеже икономката отново й беше обърнала гръб, Ели реши, че единственото нещо, което може да направи, е да се оттегли във всекидневната.

— Извинявайте, не знаех, че не обичате да ви гледат, докато готвите. Аз самата не умея да готвя и просто исках да видя как се прави сос. Никога не съм опитвала.

Преди Ели да успее да излезе, госпожа Даркъс се извърна към нея:

— Не можеш да приготвяш сос? — Изглеждаше ужасена. — Ами какво правиш?

— Понякога купувам консерви — призна. Ели. — Най-често… Е, приготвям си сандвичи.

По-възрастната жена изсумтя. Едва ли щеше да изглежда по-ужасена, ако Ели й беше казала, че вечеря с консерви за кучета.

— Не можеш ли да готвиш?

Ели поклати глава с огорчение. Никога не беше имала възможност да се научи. Детството й премина в специализирани училища, пансиони и колежи. Персоналът в кухните на тези колежи не би погледнал с добро око дете, което се навърта наоколо, за да се научи да готви.

— С тази ръка не можеш да направиш кой знае какво, но ако искаш, можеш да погледаш. Ела по-близо — грубичко нареди госпожа Даркъс. Думите й не прозвучаха особено любезно, но в тях се чувстваше топлина, от която по-рано нямаше и следа.

— Видя, че слагам брашно — каза тя, когато Ели приближи до печката. — Вземаш достатъчно мазнина, после оставяш да заври, разбъркваш, за да изчезнат гранулите, после прибавяш…

Осма глава

Ели наистина се наслаждаваше на посвещението си в готварското изкуство. Оказа се, че госпожа Даркъс е чудесен учител с неизчерпаемо търпение и подробно отговаряше на въпросите й. Като повечето интелигентни хора, Ели не се задоволяваше с прости обяснения. В готварските книги подробно се обясняваше как да се забърка тестото за бисквитите, но тя винаги искаше да разбере защо… и как може човек да бъде сигурен, че тестото е добре замесено?

За щастие, изглежда икономката на Линк знаеше отговорите на всички тези и още милион други въпроси, с които Ели я обсипваше и което беше по-важно, нямаше нищо против да бъде разпитвана. Когато близо половин час по-късно Линк ги откри, двете задълбочено обсъждаха качествата на битата сметана и начините, по които може да бъде използвана за приготвяне на масло.

Няколко минути той остана загледан в тях, докато накрая госпожа Даркъс вдигна очи и го видя да стои до вратата. Хвърли поглед към часовника и побърза да се отдалечи от масата, където двете разговаряха до този момент. Избърса ръцете си в престилката и каза:

— По-добре да сложа зеленчуците. Сигурно ще поискате да вечеряте рано.

— Не бързам. Търсех Ели, за да й предложа да пийнем нещо преди вечеря. — Млъкна и любопитно изгледа двете жени. Върху устните му заигра усмивка. — Какво правите?

Ели стана и тръгна към него.

— Франсис тъкмо ми обясняваше някои готварски тънкости.

Линк вдигна вежди когато чу, че Ели се обръща към икономката с малкото й име. По-възрастната жена беше вече няколко години при него, но никога досега не му беше предлагала да изоставят формалното „госпожа Даркъс“.

Ели го погледна неуверено. Тя не беше домакинята на този дом и се надяваше той да не си помисли, че сега се опитва да си присвои тази роля само заради случилото се по-рано между тях.

— Надявам се, не ти е неприятно — додаде тя плахо.

— Не, разбира се, че не — увери я той. Като че ли сега усмивката му беше леко подигравателна. — Тя е смела жена. Навярно трябва да й предложа заплащане при изключително опасни условия на труд.

В първия момент Ели не разбра какво точно има предвид. После си спомни инцидента със соса за салата в кухнята на Клер. Погледна го внимателно и видя, че очите му дяволито проблясват. Ъгълчетата на устните й леко потръпнаха и върху лицето й се появи усмивка. С изненада установи, че той притежава чувство за хумор. А гледката, която Линк представляваше тогава, гарниран със соса, наистина будеше смях.

Когато той високо се разсмя, тя с изненада установи, че също не може да спре смеха, който напираше върху устните й. Той обви раменете й с ръка и нежно я притисна до себе си.

— Какво ще кажеш да отидем да пийнем? Мой ред е да ми правиш компания.

Стана й приятно от начина, по който изрази желанието си да бъде с нея. Линк не сне ръката си, докато вървяха към всекидневната. Когато я остави, за да приготви чашите, Ели го проследи с любов и обожание. Струваше й се, че сънува. Линк олицетворяваше всичко, което една жена… Което тя би искала да види в един мъж. Силен и сексапилен, интелигентен, остроумен, нежен… И тя го обичаше. А чувстваше, че й той не е безразличен към случилото се между тях.

Линк отново дойде при нея и й предложи чашата с портокалов сок, който тя поиска.

— Доста се изненадах, като те открих в кухнята при госпожа Даркъс. Когато някой доближи царството й, тя се превръща в истинска тигрица.

— Да, когато отначало отидох при нея, не изглеждаше особено доволна — призна Ели. — Но само след няколко минути започна да се държи наистина много мило с мен.

— Радвам се, че се разбирате така добре. Все пак ще останеш тук известно време. Двете с Илейн не се погаждат. Когато е тук, Илейн не смее да стъпи в кухнята. Госпожа Даркъс я сряза на няколко пъти.

Ели не откъсваше поглед от чашата си. Би предпочела сега да не споменават Илейн. Не искаше дори да мисли за другата жена в живота му. Разбира се, не беше сигурна, че Илейн е от такова значение за Линк. Би било много добре, наистина, ако тя беше просто негова добра позната, а клюките, които бяха достигнали до нея, си останеха наистина само клюки. Линк беше мъж с характер и за него не би било привично да започва нова връзка, ако е дълбоко обвързан с една жена.

Ели отпи от сока и го погледна през миглите си. Не, той наистина не би направил такова нещо. Добре изразените черти на решителното му лице и откровеният поглед на тъмните му сини очи говореха за човек с твърд характер, който не бяга от отговорност. Не, Линк не би могъл да бъде евтин развратник.

Ели се почувства по-самоуверена и върху устните й заигра лека усмивка. Дори Илейн да не беше нейна съперница, все пак мисълта, че тя не се разбира много добре с икономката на къщата, й носеше известно спокойствие.

Сега, когато отново премисляше първите няколко минути, прекарани в компанията на Франсис, Ели не се нуждаеше от университетските си степени, за да проумее защо икономката не понася Илейн. Тя й беше казала, че е самоука готвачка, която не умее да приготвя специални сосове. И не беше трудно да се предвидят последствията от амбициите на Илейн да завладее кухнята с някой от своите кулинарни шедьоври. Ели не винеше Франсис, че е прогонила Илейн от кухнята. Кой понася хората, които те карат да се чувстваш не на място или създават комплекс за малоценност у теб?

А госпожа Даркъс нямаше основание да храни подобни притеснения относно качествата си на добра домакиня. Когато малко по-късно седнаха на вечеря, Ели реши, че масата е чудесно сервирана. Не беше обядвала и сега гореше от нетърпение да опита пилето, което изглеждаше все така вкусно, както й се беше сторило в първия момент в кухнята или салатата от картофи, пресен грах и моркови, която Франсис беше приготвила. После щеше да опита и ягодовите кексчета.

Ели взе от зеленчуците от препълнената чиния пред себе си, после хвърли поглед към Линк. Той режеше сочно парче от пилешките гърди. Младата жена сведе очи към собствената си чиния и пилешкото бутче, положено в нея. С тази превръзка просто нямаше как да среже месото, дори и животът й да зависеше от това. Хранеше надежда, че биха могли да ядат пилето с пръсти, но сега, докато оглеждаше прекрасния порцелан и изящната ленена покривка върху масата, подобна мисъл й се стори наистина нелепа.

— Нещо не е наред ли? — изведнъж попита Линк, явно забелязал притеснението й. — Ръката ти? Днес следобед… конците не са се скъсали, нали?

— Не, не. Съвсем добре съм. — Сведе глава, за да скрие смущението, предизвикано от намека за споделената им страст, и бързо додаде: — Всичко изглежда наистина толкова вкусно. — Загреба пълна вилица от салатата и я поднесе към устата си. Мислеше как да го помоли да нареже месото в чинията й. Чувстваше се объркана и много притеснена. Искаше в неговите очи да изглежда много женствена, а се държеше като дете.

Той замълча за миг, после остави ножа и вилицата настрана.

— Знаеш ли, пържените пилета на госпожа Даркъс са наистина любимата ми храна — вдигна пилешките гърди от чинията си с ръка и отхапа голямо парче. Преглътна и отново остави пилето в чинията си. С явна наслада облиза мазните си пръсти и продължи: — Наистина винаги ми е по-вкусно, когато го ям с пръсти.

За момент Ели впери недоверчив поглед в него, после видя, че весело й намигна. Тя му се усмихна в отговор, после взе своето бутче с лявата си ръка и отхапа голяма хапка. Имаше божествен вкус.

По време на вечерята между тях се създаде атмосфера на доверие и усещане за близост. Непринуденият разговор, който водеха, й подейства толкова успокояващо, че когато излязоха на верандата, за да изпият кафето, Ели едва не прехвърли границата, отвъд която, както мислеше тя, връзката им би била невъзможна. До този момент, не беше необходимо да полага някакви особени усилия, за да прикрие интелекта си от Линк. Съдбата в това отношение се оказа повече от щедра — Линк винаги я откриваше заплетена в невероятно идиотски ситуации и тя беше убедена, че я намира, меко казано, за не особено умна.

И затова не очакваше той да заговори за работата си в нейно присъствие. Може би само някоя и друга незначителна реплика. Повърхностният разговор течеше леко. Но изведнъж Ели беше обзета от усещането за приближаваща опасност. Една само грешка можеше да разруши крехкото доверие, създало се току-що между тях.

Всичко започна от момента, в който той заговори за всекидневието си.

— Предполагам, когато изляза сутринта, ти все още ще спиш. Мисля утре да отида по-рано до офиса, за да не се забавя прекалено много следобеда. Джейсън се връща от училище около три часа, така че ще се опитам и аз да се прибера по това време.

— Знам, че винаги излизаш рано. Чувах самолета ти.

— Събуждаше ли те? Съжалявам!

— И аз се събуждам рано — поклати глава Ели.

Линк нежно погали дланта й и настоятелно се взря в очите й.

— Тогава между нас има нещо общо — каза той тихо.

От нежното му докосване по тялото й се разля топлина, която разбуди заспалите й желания. Мълчаливо отвърна на погледа му. Дълбоките му сини очи грееха от любов и копнеж.

След миг той пусна ръката й. Облегна се назад и отпи от кафето си.

— Лошото е, че напоследък наистина нямах възможност да се прибирам по-рано вкъщи. Бях много зает.

— Работата ти е свързана с компютри, нали? — попита Ели, въпреки че отговорът й беше много добре известен.

— Да. Разработваме шаблонни софтуерни продукти по конкретни поръчки, но напоследък все по-често работим по наши проблеми.

Ели кимна, явно заинтригувана.

— Трябва да е много интересно.

Сведе поглед към ръката си, за да не му позволи да види, че наистина е много впечатлена. Знаеше колко интересно може да бъде създаването на компютърна програма. Та тя самата се занимаваше със същото и намираше, че работата й е фантастична!

— А и напоследък не се занимавам толкова с програмиране. Доста време губя за разрешаване на административни въпроси. Но си имам и аз една малка програма, която пазя единствено за себе си. — Той се наклони към нея и опря лакът на масата. Погледът му гореше от възторг. — Преди няколко месеца пристигнаха клиенти — пропаднали иманяри. Та те направили нов тип ехолот за картиране на океанското дъно и искат моята компания да разработи програма, която да разчита данните, регистрирани от датчика. С новото оборудване се надяват да получат поточна представа за релефа под водата.

Ели не успя да овладее вълнението си и вдигна поглед. Хиляди въпроси бяха на върха на езика й. Връзката със собствената й разработка беше очевидна. Дали не беше възможно да се използва подход, аналогичен с преброяването на рибите? Тогава отчитането на данните би било много по-прецизно. Ако разполагаше с повече информация, дали не би могла да…

Застави се да не мисли повече за това, макар че думите напираха върху устните й. Линк беше вперил в нея изпълнен с любопитство поглед. Знаеше естествено, че коментарите й не биха могли да бъдат от голямо значение за него, но почувства, че той ги очаква с особено нетърпение.

И тя почти беше готова да изостави играта. По-рано тази вечер си даде сметка как Илейн си беше навлякла ненавистта на Франсис с ролята на всезнаеща. И ето сега щеше да допусне същата грешка!

Мъжете не харесват интелигентни жени! И особено когато те се изявяват в същото поле като самите тях.

Тя леко сви рамене и отправи към него, както на нея й се стори, извинителна и очарователна усмивка.

— Боя се, че нищо не разбирам от това. Като че ли ми говориш на непознат език. — Погледът му помръкна и тя побърза да добави: — Вечерята беше превъзходна. Може би трябва да разтребя масата вместо Франсис. Предполагам, че тя предпочита да почисти кухнята, преди да приключи за днес.

Бързо смачка салфетката, остави я до чинията си и се изправи.

— Не е нужно да се притесняваш за това. Ти си гостенка тук — каза Линк и гласът му прозвуча напрегнато.

Но Ели беше доста развълнувана от опасността, която току-що беше избегнала, и не обърна особено внимание на думите му.

— О, ще ми е приятно да помогна — увери го тя и започна да събира чиниите.

Удоволствието от прекараната вечер сякаш беше изчезнало и сега тя се нуждаеше от няколко минути, за да възвърне самообладанието си.

Ели остана в кухнята по-дълго. Помогна на Франсис да зареди машината за миене на съдове и да прибере останалата след вечерята храна. Когато най-после се върна във всекидневната, намери Линк застанал до прозореца и вперил поглед в океана, който се разстилаше пред него. Обърна се, когато чу стъпките й, и въпреки че й се усмихна, тя долови резервираност в погледа му. Сякаш се беше затворил в себе си.

По дяволите! Защо допусна това! Беше й казал, че е гостенка тук, но тя не обърна внимание на думите му. И сега той вероятно беше притеснен от намерението й да се намесва в домакинството на икономката му.

— Надявам се, че не си се отегчил, докато ме чакаше — започна тя предпазливо. — Аз… Франсис имаше много работа и аз й помогнах. Нямаш нищо против, нали?

— Не, разбира се. — Линк изглеждаше изненадан.

— Не е необходимо да се извиняваш. Много мило от твоя страна. Госпожа Даркъс винаги е претоварена с работа и за нея подобна помощ е добре дошла.

Гласът му звучеше искрено, но въпреки това Ели отново почувства известна резервираност в тона му. Макар да не мислеше, че проблемът е точно в това, Ели си обеща да отклони предложението на госпожа Даркъс за няколко урока по готварство. И за в бъдеще да стои вън от кухнята. Наистина не биваше да забравя, че е гостенка тук и не трябва да се намесва в домакинството на Линк.

Няколко минути по-късно Ели забеляза, че атмосферата на близост между тях е изчезнала. Беше отклонила предложението му да изпият по чаша след вечерята и сега седеше пред камината. Линк си наля бренди и приближи до нея. Но разговорът течеше вяло и често беше прекъсван от дълги паузи. Ели прокара пръст по квадратите на шахматната дъска, сложена върху масата до нея. Искаше й се да върне стрелката на часовника назад и отново да възстанови близостта помежду им. Но не знаеше какво да каже или направи, нито откъде да започне.

— Играеш ли шах?

Неочакваният въпрос на Линк я изтръгна от тъжните мисли и съвсем импулсивно тя потвърди. Разбира се, трябваше да отрече. Осъзна го в момента, в който видя изненадата, изписана върху лицето му, и любопитството, което проблесна в погледа му. Откакто приключиха вечерята, нещата между тях не вървяха и сега, последното нещо, което можеше да си пожелае, беше Линк да разбере, че го е мамила за себе си.

— Ами да изиграем една партия, тогава — предложи той и остави чашата си.

Преди да съумее да го спре, той издърпа малката масичка с дъската за игра пред Ели. После донесе стол за себе си. Ели впери объркан поглед в дъската. Защо призна, че играе шах? Потвърждението неволно се изплъзна от устата й.

— Когато казах, че мога да играя, всъщност нямах точно това предвид. — Но като видя бръчката, появила се върху челото му, продължи: — Исках да кажа, че съм играла само няколко пъти… доста отдавна. Едва разпознавам фигурите.

За момент той не каза нищо, после стисна челюсти.

— Да опитаме — рече примирено. — Аз ще ти обясня и ще ти помагам да играеш. Можеш да започнеш. Помниш ли кои са пешките и как се движат?

Ели кимна неохотно, взе най-близката пешка и я премести една позиция напред. Всичко това започваше да й досажда. Характерът й беше такъв, че трудно понасяше компромиси, а и беше много темпераментен, много добър състезател. И сега да се преструва на начинаеща, така че Линк да не се досети колко е добра всъщност, щеше да бъде една от най-неприятните игри на криеница, откакто прие да бъде глупава блондинка.

— Можеше да преместиш пешката две квадратчета напред, защото това е първият ти ход?

— Забравих — излъга Ели и плъзна пешката по дъската.

Линк кимна, после премести една от собствените си пешки.

Играта продължи около четирийсет и пет минути. Линк наистина беше много търпелив и мил, но Ели беше почти на ръба на истерична криза от отвращение и раздразнение. Когато Франсис й показваше как готви беше различно — Ели просто не знаеше да готви. Но умееше да играе шах и едва се сдържаше да не изкаже несъгласие със съветите му или да аплодира всеки негов по-уместен ход. Винаги, когато той й показваше грешка върху нейната страна от дъската, тя трябваше да стисне зъби, за да не изкрещи, че знае какво е направила. Оправданата му критика я влудяваше.

Наистина не беше почтено спрямо него — все пак Линк беше много добър играч и тя ужасно искаше да направят една истинска партия шах.

Предполагаше, че би трябвало да се извини и да се прибере, преди да е казала някаква глупост, или направила грешка, която да я издаде. За съжаление, в този момент се поддаде на изкушението. Нейните фигури в бледозелено явно намаляваха и губеха позиции срещу тъмнозелените фигури върху дъската. Но знаеше, че ако пожертва единственият й останал топ, би могла с шест хода да матира тъмните фигури. Съвсем неблагоразумно, тя премести топа си четири квадратчета напред и взе една пешка. Несъзнателно върху устните й изплува лека усмивка, и тя самодоволно кимна. Линк охлади ентусиазма й с гневен поглед.

— Ели, нищо ли не запомни от онова, което ти обяснявах досега? — Явно вече губеше търпение. — В тази игра човек предварително обмисля всеки ход и не изпуска от поглед противниковите фигури! Ще изгубиш топа си, а срещу това си взела само една нищо и никаква пешка. Виж заплахата от коня ми.

— Знам — рече остро, наранена от грубия му тон и вече изчерпала търпението си. Ако той беше отегчен от явната й глупост, добре, дотук! И на нея вече й омръзнаха честите съвети. — Но това е ходът, който искам да направя.

Той изръмжа и хвърли изпълнен с отвращение поглед към дъската.

— Явно това не беше добра идея. — Взе една от фигурите, които беше пленил малко по-рано и протегна ръка към дъската.

— Какво правиш? — попита тя и му попречи да постави фигурата на мястото й. — Няма ли да довършим играта?

— Аз свърших — каза той и решително постави коня на мястото му.

Раздразнена, Ели дори не се замисли, когато каза:

— Искаш да спрем дотук само защото аз щях да спечеля?

Линк й хвърли унищожителен поглед и вдигна вежди:

— Не се заблуждавай, миличка. Аз наистина не знам дали просто не искаш да се научиш, или действително не можеш. Както и да е, нямаш никакви шансове да ме победиш, така че хайде да сложим край на този нелеп спор!

Ели понечи да му отвърне, но се овладя. Сама не знаеше какво иска по-силно — да ругае или да плаче. Естествено беше Линк да мисли, че не може да бъде победен от нея. До този последен ход тя или местеше фигурите, без да се замисля, или преднамерено грешеше. Нямаше как той да се досети, че жертването на топа беше начало на комбинация, която щеше да се превърне в капан за царя му само след няколко хода.

Както и да е, прекратяването на играта беше щастливо избавление за нея. Ако беше продължила, неминуемо щеше да го матира. И как тогава щеше да обясни станалото? Не искаше той да се досети за нейните умения, да разбере, че е много по-интелигентна, отколкото го беше накарала да повярва. Сега можеше леко да се измъкне и би трябвало да бъде доволна, но защо не чувстваше облекчение?

Линк мрачно мълчеше, докато върна стола си на мястото му и постави дъската на масата до Ели. После отиде до камината и преднамерено демонстративно погледна часовника си.

— Часът е почти десет.

Това трудно можеше да се нарече намек и Ели нямаше намерение да се прави, че не го е разбрала. Явно не прекарваха добре заедно и това можеше да бъде повод за нея да се прибере в стаята си. Стана и отправи ледена усмивка към Линк.

— Наистина е станало късно. Мисля, че е най-добре да си легна. Лека нощ.

— Лека нощ — отвърна той лаконично.

Чувстваше погледа му върху себе си, докато прекосяваше стаята. По-рано тази вечер не вярваше, че ще си легне сама. Вървеше по коридора и си представяше, че Линк е до нея и ръката му е около кръста й.

Но Линк не направи опит да я придружи. Ели си каза, че това само я радва. Нямаше настроение за секс. Не искаше да потъне в прегръдките му, не желаеше ласките му. Не искаше той да тръгва след нея… Наистина ли не го искаше?

Девета глава

Ели прекара по-голямата част от следващия ден в разглеждане на модно списание, излегната на верандата. Опитваше да се развълнува при вида на демонстрираните тоалети, но не й се удаде. Повечето жени полудяваха при мисълта за кожени палта и копринени дрехи, но Ели не беше съвсем сигурна, че харесва идеята да носи кожите на мъртви животни или секрецията на някакви червеи върху себе си.

Би предпочела Линк да не беше се затварял в своя кабинет. Можеха да обсъдят нещата. Когато се срещнаха на закуска, между тях се установиха ледени отношения. Наистина тя се опита открито да говори за недоразумението, възникнало вчера. Съзнаваше, че когато Линк прекъсна играта снощи, гневът й беше неоснователен. В отговор на извинението й, той също поднесе своето. Извиняваше се, че е изгубил контрол над нервите си.

Но взаимно изразеното съжаление като че ли не промени нещата между тях. Все още се чувстваха неудобно. И това наистина беше странно. Ели усещаше, че Линк искрено желае да оправят взаимоотношенията си, че ненавижда напрежението между тях точно толкова, колкото и тя. Но като че ли нещо го задържаше и той съзнателно издигаше бариери.

Ели притежаваше блестящ талант да разрешава проблемите си. Работата й не се състоеше само в седене пред компютъра и задаване на шаблонни команди.

Тя анализираше, експериментираше, понякога се притесняваше заради неочакваните пречки, които възникваха. Веднъж открила първопричината за даден проблем, с много въображение можеше да достигне до решението.

Но взаимоотношенията й с Линк не бяха математически алгоритъм, нито пък компютърна програма. Не можеше да прозре къде грешат. Дори не можеше да формулира какво не беше наред.

Или може би знаеше кое не е наред, но не искаше да го признае? Отхвърли Илейн като евентуална съперница, но дали все пак беше невъзможно мисълта за другата жена да бъде причина Линк да се отдръпне от нея? Ако беше привързан към Илейн, ако беше влюбен в нея, сега сигурно не можеше място да си намери заради угризенията на съвестта си. Дали заради мимолетно увлечение не беше предал жената, която всъщност дълбоко обичаше? Наистина той не беше развратник и навярно горчиво съжалява за случилото се между Ели и него.

Шумът от двигател на кола, която спря пред къщата, прекъсна тъжните й мисли. Погледна часовника си, после остави списанието и се изправи в шезлонга. Навярно това бяха родителите на починалата съпруга на Линк, които водеха Джейсън. Помисли си, че може би след завръщането на Джейсън нещата между Линк и нея ще се оправят, но после отхвърли идеята. Безсмислено беше да подхранва празни илюзии. Навярно много по-реалистично би било да прекрати престоя си тук под претекст, че присъствието на Джейсън би я притеснило.

Когато Ели пристъпи в къщата, Линк вече беше излязъл от кабинета си. Стоеше в коридора и разговаряше с по-възрастната двойка, а синът му разсеяно потриваше върха на обувката си в теракотния под. Когато Ели се присъедини към тях, те прекъснаха разговора си и Линк я представи на възрастната двойка.

— Джейн и Алвин, това е Ели Смит. Тя ще остане с нас няколко дни, докато се възстанови от инцидента. Ели, това са родителите на съпругата ми — Джейн и Алвин Дилейни.

Ели се зачуди как ли възрастната двойка гледа на факта, че зет им е поканил млада жена на гости в къщата си. Но скоро забеляза, че те почти не й обръщат внимание.

Господин Дилейни само й кимна и отново се обърна към Линк, за да продължи прекъснатия разговор. Загорялото му лице беше доста червено, а бледите му очи блестяха студено.

— Какви са тези глупости, които Джейсън ми разказа? Вярно ли е, че ще го влачиш до Ванкувър при някакъв психиатър? — Протегна ръка и докосна косата на детето. — Джейсън е съвсем нормално малко момче. Може би е само малко по-жизнен. Защо обръщаш внимание на глупостите на учителите му? Ако можеха да си вършат работата както трябва, нямаше да има проблеми. А що се отнася до…

— Извини ме за момент, Алвин — прекъсна го Линк. — Мисля, че синът ми вече се е наслушал на достатъчно спорове. — Погледна към Ели. — Имаш ли нещо против, да заведеш Джейсън до спалнята и да останеш с него, докато разопакова куфара си?

— С удоволствие — съгласи се Ели, усмихна се на малкото момче и му подаде ръка.

А би предпочела да остане. Нямаше представа, че Линк търси професионална помощ за сина си. Знаеше, че е трудно дете, но не мислеше, че проблемите му са дотолкова сериозни.

Единствената реакция на усмивката й от страна на Джейсън беше смръщения поглед, който той хвърли към нея. Но когато баща му повтори какво трябва да направи, Джейсън примирено повлече куфара по коридора към стаята си.

— Искам да чуя какво ще си кажат — промърмори той, когато Ели затвори вратата на спалнята му зад тях. — За мен говореха.

— Да, добре — съгласи се Ели. — Но сега трябва да разопаковаш багажа си. — Вдигна куфара със здравата си ръка, сложи го върху леглото и отвори капака. Върху купчината смачкани дрехи лежеше морска звезда с откъснато пипало. Явно беше мъртва отскоро, но миризмата на развалена риба я задуши. — Джейсън, за какво ти е това? — Ели се намръщи. Миризмата беше толкова силна, че й прилоша. Внимателно вдигна осакатеното създание с два пръста и го отдалечи от себе си. — Донеси ми коша за боклук.

— Не можеш да го изхвърлиш! — възрази Джейсън. — Това е опитният ми екземпляр. Ще му порасне нов крак.

Ели се взря в малкото момче, после отново извърна поглед към морската звезда.

— Не ми се вярва.

— Ще видиш, че ще стане. По телевизията показаха една звезда, на която й поникна нов крак. Аз отрязах крака на тази, за да видя сам. — Явно беше много горд от себе си.

— Мисля, че това може да се случи само с живите морски звезди. Тази е мъртва.

— Така ли? — Джейсън се приближи и внимателно огледа морската звезда. — Вчера, докато й режех крака, мърдаше.

— Но сега е мъртва — намръщи се Ели. Бедната морска звезда! Видът й не подсказваше, че Джейсън е срязал пипалото й с хирургическа прецизност. Доста беше разкъсана. — Би ли донесъл кошчето за боклук, за да се отървем от нея? — От миризмата й прилошаваше. Хвърли поглед към отворения куфар. Навярно щеше да се наложи госпожа Даркъс да изхвърли дрехите.

— Не искам да я изхвърляме! Хайде да направим ау… ау…

— Аутопсия — допълни Ели механично.

— Това е точната дума. Може ли?

Ели сбърчи нос, после поклати глава.

— Прекалено лошо мирише.

Джейсън също сбърчи носле.

— Вярно!

— Ами да я изхвърлим тогава.

Този път Джейсън донесе ламариненото кошче за боклук и й позволи да хвърли морската звезда в него.

— След няколко минути трябва да изнесем кошчето, защото цялата къща ще замирише.

— Добре — съгласи се той и попита: — Мога ли да отида долу до плажа и да видя дали няма да намеря някоя друга морска звезда?

— Не!

— Ама тази умря! Нямам си опитен екземпляр.

— Джейсън, тя е умряла, защото си отрязал крака й — обясни му Ели, макар че задушният въздух в куфара едва ли е удължил живота й. — Не можеш да караш една бедна морска звезда да страда само защото играеш някаква своя нелепа игра!

Той й хвърли яден поглед.

— Не е глупава игра. Аз бях учен. Учените правят опити.

От онова, което дочу от разговора между Линк и тъста му, тя можеше да предположи, че Джейсън има проблеми с учителите. Не беше трудно да се досети. Може би не беше кой знае какъв учен, но безспорно умееше дяволски добре да спори. Трудно позволяваше да бъде убеден в каквото и да е. Имаше готов отговор за всичко.

Прииска й се да знае повече за децата, но само въздъхна и каза:

— Добре, може би трябва да започнеш експеримент, за който няма да е нужно да умъртвяваш повече морски звезди.

Явно не подбра най-подходящите думи. Устните му започнаха нервно да потръпват, когато погледна към кошчето за боклук.

— Не исках да я убивам — прошепна Джейсън и наистина изглеждаше ужасен. — Просто исках да видя как й расте нов крак.

Ели се припомни за прекалено силното влияние, което телевизионните програми явно имаха върху него и се зачуди дали сега Джейсън не трепери от ужас да не би полицията да дойде да го потърси с обвинение в убийство.

— Убедена съм, че не си искал да я убиеш — увери го Ели. — В крайна сметка, това е само морска звезда! Сега остави кошчето за боклук до вратата, а по-късно можеш да го изнесеш. Ще ти почета, докато баща ти приключи разговора с дядо и баба.

Джейсън отиде до кошчето за боклук, но после явно размисли, защото стисна устни и се върна при нея.

— Не обичам разказите. Нали вече ти казах?

Наистина приличаше на баща си с това упорито изражение. Ели хвърли поглед към библиотеката до прозореца. Прекалено голяма беше за дете, което не обича да чете. Наистина ако човек ги погледнеше отблизо, повечето книги изглеждаха така, сякаш никога не са отваряни. Ели объркано погледна към Джейсън. Не знаеше какво би могла да прави с него, ако откаже да четат. Не умееше да забавлява деца. На Линк нямаше да му хареса, ако позволеше на сина му да слезе долу.

Джейсън сам й подсказа решението. Отиде до библиотеката, измъкна одърпана книга от долния рафт и й я подаде.

— Можеш да ми почетеш нещо оттук.

Ели обърна книгата, за да види заглавието, после отново вдигна поглед към Джейсън.

— Сигурен ли си, че точно това искаш? — Посочи библиотеката. — Тук има доста интересни книги. Защо не вземем някоя от тях? „Вятър във върбите“ трябва да е чудесна книга.

— Тази искам. Оная другата е глупава. Къртиците не говорят и не живеят в къщи.

Прав беше. Примирена, Ели седна на леглото. Джейсън беше на шест или седем години и, меко казано, беше доста странно любимата книга на толкова малко момче да бъде стар учебник за колежите по естествена история. Но когато разтвори книгата и започна да чете от една глава, разбра всичко. Кръвожаден тиранозавър Рекс гледаше от страниците пред нея. Но Джейсън явно не беше удовлетворен от картинката. Ели започна да чете сухото научно описание на явно очарованото малко момче. Не откъсваше изпитателен поглед от нея, докато тя се препъваше в дългите непознати думи и само веднъж, когато погрешно прочете едно име, той я прекъсна, за да я поправи.

Около половин час по-късно Линк влезе в стаята. Изпълнена с признателност, Ели остави книгата. Чувстваше се така, сякаш беше произнасяла скоропоговорки с часове.

— След няколко минути дядо и баба ще тръгнат. Трябва да дойдеш, за да се сбогуваш с тях и да им благодариш за грижите — обърна се Линк към сина си и обходи стаята с поглед. Забеляза отворения куфар до леглото на спалнята. — И ти казах да прибереш багажа си.

Ели се изправи и се опита да обясни.

— Мислех, че е добре да го остави отворен за малко. — Преди да успее да каже, че би искала госпожа Даркъс да провери съдържанието на куфара, за да реши дали може да премахне миризмата на мъртвата морска звезда от дрехите, или трябва да ги изгори, Линк й хвърли унищожителен поглед и я прекъсна.

— Хиляди благодарности, Ели. Джейсън има нужда точно от това — някой да го окуражава да не се съобразява с моите указания. — Протегна ръка към момчето и го изведе от стаята. — Каква е тази отвратителна миризма? — чу го Ели да пита, когато вече бяха в коридора.

Ели остана вперила поглед във вратата. Помисли си, че е в състояние да вземе кошчето за боклук и да хвърли проклетата морска звезда в лицето му. Поне да й беше дал възможност да му обясни. Все още ядосана, тя излезе от стаята и отиде в собствената си спалня. Едва беше разменила няколко думи със семейство Дилейни, така че те едва ли очакваха от нея да слезе, за да се сбогуват.

Щом се прибра в стаята си, Ели извади куфара от дъното на гардероба, където госпожа Даркъс го беше прибрала. Чувстваше се объркана. С лявата си ръка започна безразборно да трупа дрехи в него. С цялото си поведение днес, Линк даваше явно да се разбере, че е злоупотребила с гостоприемството му.

Не чу почукването на вратата. Тихо ругаеше, докато се опитваше да затвори куфара си. Дотолкова беше отдадена на гнева си, че дори не усети болката, която плъзна по цялото й тяло. Лицето й беше обляно в сълзи.

Когато не чу отговор, Линк все пак влезе. Ели го забеляза и се извърна.

— Какво търсиш в стаята ми? — враждебно попита тя и избърса сълзите с лявата си ръка.

Той я погледна и присви очи, съзрял сълзите й.

— Чудех се къде си. Мислех, че ще слезеш, за да се сбогуваш с бабата и дядото на Джейсън.

— Нямах особено желание — сприхаво рече тя.

Линк направи крачка към нея и тя се извърна. Вдигна ръката си от куфара и капакът се отвори. Дрехите й се разсипаха по пода. Тя вдигна някаква блуза и я натъпка обратно в куфара. Чу гласа на Линк зад себе си.

— Съжалявам за случилото се в стаята на Джейсън. Той ми обясни за морската звезда.

Ели не отговори. Не се и извърна. Остана с гръб към него. Изминаха няколко минути на напрегнато мълчание, преди Линк да заговори отново.

— Съжалявам, че реагирах остро. Разстроен бях. Не заради теб. Заради Алвин. Ние не се разбираме много, а спорът ни днес беше особено изнервящ. Не биваше да си го изкарвам на теб и сега те моля да ми простиш.

Ели преглътна мъчително. Защо се чувстваше толкова безпомощна, защо не можеше да се сърди дълго на Линк? Искаше й се единствено да заплаче.

Линк сложи длани върху раменете й и тя безуспешно се опита да го отблъсне. Той плътно обви ръце около нея и я накара да се извърне към него. От очите й бликнаха сълзи и глухо стенание се изтръгна от гърдите й, когато тя прехапа устни, за да не даде воля на болката, която я задушаваше.

— О, по дяволите, Ели — изръмжа Линк и я притисна до гърдите си. Едната му ръка плътно обви гърба й, а дланта на другата нежно галеше копринената й коса. — Не исках да те нараня — тихо прошепна той. — Моля те, повярвай, това е последното нещо, което бих искал да направя.

Чувстваше се защитена в прегръдките му и думите му й помогнаха да се съвземе, но когато заговори, гласът й все още беше задавен от сълзи.

— Днес се държа ужасно.

— Зная, зная — съгласи се той разкаяно. Вдигна ръка от тила й и обхвана лицето й с длани. За момент остана загледан в мокрите й от сълзи очи, после целуна влажните й ресници. — Прости ми, Ели — прошепна той, без да откъсва устни от лицето й.

Целувките му бяха изпълнени с топлина и любов, с разкаяние и нежност. Те пресушиха сълзите й и риданията замряха в гърдите й. Мъжът нежно я притисна в обятията си. Нежността му уталожи вълнението й. Топлите му целувки говореха по-красноречиво за любовта му и от най-силния изблик на страст. А освен любовта му, нищо друго нямаше значение на този свят.

Когато той леко отпусна ръце и я отдалечи от себе си, за да я погледне, в очите й гореше любов. Линк задържа поглед върху лицето й и в тъмните му очи се четеше тъга и странен копнеж.

— Не си тръгвай още, Ели. — Гласът му прозвуча дрезгаво, когато хвърли поглед към куфара върху леглото. — Позволи ми да се грижа за теб поне докато ръката ти оздравее.

Тя вдигна поглед. Би могъл да се грижи за нея до края на дните й. Сърцето й вече му принадлежеше завинаги. Въпросът му беше излишен, но въпреки това той чакаше отговор. Тя бавно кимна.

Дълго, дълго той остана вперил поглед в лицето й. После изведнъж ръцете му трескаво я обгърнаха и той впи устни в нейните. Ласките му бяха груби и неумолими, но Ели помисли, че ще изгуби съзнание от щастие. Галеше я и в ласките му прозираше отчаяние, което толкова съответстваше на собственото й усещане за безнадеждност. Прииска й се да разпръсне обзелия го песимизъм. Прокара ръка по раменете му, по тила му, наведе главата му към себе си. Притисна се към него.

И тогава устните му се впиха в нейните. Целувката му беше жадна, ненаситна. Но после Линк вдигна глава и по лицето му премина сянка.

— Благодаря ти, че ще останеш. — Гласът му звучеше пресипнало.

Сне дланта й от врата си, после отдръпна ръце от нея и отстъпи крачка назад. Изглежда опитваше да се овладее, затваряше се в себе си, държеше се така, като че ли през последните няколко минути между тях не се беше случило нищо. Когато отново заговори, гласът му прозвуча делово.

— Вечерята ще бъде сервирана след около час. Храним се по-рано, когато Джейсън е тук. Можеш да си починеш дотогава. — Протегна ръка и докосна все още влажната й буза, после бързо се отдръпна, сякаш съжали за жеста си. — Ще се видим по-късно. — Рязко се извърна и излезе от стаята.

Дните, които последваха, бяха изпълнени с горчиво щастие. Линк тръгваше много рано сутрин и шумът от мотора на хидроплана му беше знак за останалите, че денят е започнал. Ели винаги се събуждаше преди неговото излизане, но някаква вътрешна съпротива й пречеше да стане и да го изпрати. Вместо това, изчакваше шума от мотора да заглъхне.

Закусваше в кухнята с Франсис и Джейсън. Бъбреше с икономката и подканяше Джейсън да побърза със закуската си. До лятната ваканция оставаха още две седмици и Ели му помагаше да се облече и го изпращаше до автобусната спирка.

Тогава започваше работният й ден. Отиваше във вилата и прекарваше часове наред с Харолд. Разработваше програмата за преброяване на пъстърва. Работеше бавно, защото използваше само едната си ръка, но това не я притесняваше. Обикновено беше нетърпелива, макар и много взискателна към онова, което вършеше, но сега нервността и вътрешното напрежение, които винаги съпътстваха разработването на нов проект, липсваха. Работата й доставяше удоволствие, но не я вълнуваше. Сякаш просто запълваше времето й, докато Линк и Джейсън се върнеха.

Приблизително към два и половина Ели изключваше компютъра и прибираше записките си. Отиваше до автобусната спирка и чакаше пристигането на големия оранжев училищен автобус, с който пътуваше Джейсън.

По пътя Джейсън въодушевено й разказваше за деня в училище, но когато стигаха до алеята пред къщата, и двамата млъкваха. Минути по-късно далечното бръмчене на пристигащия самолет възнаграждаваше търпението им. Когато го чуеше, Джейсън се втурваше към дока на хидроплана.

Чудесно беше от страна на Линк, че й позволяваше да споделя следобедите им с Джейсън. Измисляха различни игри, заедно се разхождаха. Един ден Линк ги заведе с лодката си до острова на Дванайсетия брат. Друг път отидоха до Нанаимо и дълго се излежаваха на плажа, докато Джейсън строеше пясъчни замъци до водата.

Следобедите, които прекарваха заедно, бяха спокойни и изпълнени с щастие. Когато се разхождаха, Линк нежно обгръщаше раменете й с ръка. Когато веднъж заспа на плажа, той я разбуди с целувка. Устните му нежно докоснаха нейните. Останаха загледани един в друг и дълго мълчаха, докато Джейсън накрая дотича запъхтян с молба да дойдат и да видят последното му пясъчно произведение. Вълна от щастие стопли Ели. Толкова лесно беше да се престори, че е майката в тяхното семейство, а Линк е съпругът й.

Вечеряха рано, всички заедно, и след това, нещата се променяха. Когато Джейсън беше с тях, Линк явно се чувстваше спокоен и в добро настроение. Но когато синът му се прибираше да си легне, той сякаш изведнъж се затваряше в себе си. Като че ли между тях се спускаше невидима стена. Заедно пиеха кафе, бъбреха за случилото се през деня, но не след дълго Линк се извиняваше и се оттегляше в кабинета си. Ели не го виждаше до следобеда на следващия ден.

В четвъртък, докато мълчаливо вървяха към къщата с Джейсън и се ослушваха за шума от мотора на самолета, Ели погледна превръзката на ръката си. Сутринта Клер беше намерила време и я беше откарала до града на преглед. Раната заздравяваше и лекарят замени тежкия бинт с лека превръзка. Наистина не искаше да махне конците поне още няколко дни, но й каза, че ако бъде внимателна, може да започне да използва ръката си, поне до известна степен.

Вече наистина нямаше повод да удължи престоя си в дома на Линк.

Навярно единствен белегът върху китката щеше да й напомня за прекараните тук дни. Преди не беше успяла да вземе таблетките против забременяване, и сега беше точно моментът, в който можеше да започне да ги пие, но това като че ли изглеждаше излишно.

А може би Линк наистина беше тъй зает и работата му дотолкова обсебваща, че трябваше да ангажира всяка своя вечер. Но често, когато той свършваше, светлините в спалнята й все още горяха. Тя чуваше стъпките му, когато пресичаше коридора, за да се прибере в стаята си. Никога не спря пред вратата й. Никога не влезе при нея.

— Чудя се къде ли е татко — каза Джейсън и прекъсна мислите й.

Ели го погледна и видя, че се мръщи. Осъзна, че почти бяха стигнали къщата, а все още не се чуваше шумът от самолета на Линк.

— Предполагам, нещо го е задържало — зае се тя да успокоява Джейсън, макар че и върху нейното чело се появи бръчка. Наистина закъсняваше само няколко минути, но Ели не можеше да овладее притеснението си. Линк винаги беше толкова точен, а малките самолети не бяха съвсем безопасни. Почти всяка вечер съобщаваха за самолетни катастрофи.

— По дяволите!

— Джейсън! — възкликна Ели изненадано. — Малките момчета не се изразяват по този начин. Знам, че си разочарован от закъснението на баща си, но…

— Не го казах заради татко. Виж! — Посочи към колата, спряна пред главния вход. — Това е колата на леля Илейн.

— О!

Мислено си повтори ругатнята на Джейсън. Илейн не беше идвала откакто тя остана в дома на.

Линк — факт, заради който Ели й беше безкрайно задължена. Чувстваше се объркана от мястото на другата жена в живота на Линк и не желаеше да я вижда. Прекалено много се страхуваше, че срещата им може да потвърди някои от най-страшните й опасения.

— Не я обичам — заяви Джейсън, когато приближиха къщата. Несъзнателно бяха забавили ход.

— Не бива да говориш така — укори го тя без ентусиазъм. Очевидно току-що откриха още общи неща със сина на Линк.

Вратата се отвори и Илейн се появи на входа. Спря за миг да размени няколко думи с госпожа Даркъс. Ели и Джейсън неохотно се присъединиха към тях.

Десета глава

Илейн се извърна и внезапно ги съзря. В първия момент върху лицето й се изписа смущение, после тя съумя да наподоби усмивка. Ели и Джейсън стигнаха стълбите и Франсис, която до този момент стоеше зад Илейн, изчезна в къщата. От своя страна, Ели също се усмихна.

— Ели, как си? Линк ми разказа за твоите неприятности.

— Чудесно. Раната заздравява.

Илейн плъзна изпитателен поглед по ръката й.

— Да, явно заздравява. От думите на Линк останах с впечатление, че си обвита в превръзки от главата до петите. Радвам се да видя, че нещата не са толкова сериозни.

Дали Илейн намекваше, че Ели преднамерено използва своето нараняване като претекст да бъде с Линк?

— Днес ходих при лекаря. Той смени превръзката с по-лека и каза, че не е необходимо да държа ръката си неподвижна.

— Убедена съм, че когато се е случило, трябва да е било много болезнено — бързо добави Илейн, явно доста объркана от острите нотки, които се прокраднаха в гласа на Ели. — Обзалагам се, че бързото заздравяване на раната е голямо облекчение за теб. Все пак скоро ще бъдеш в състояние да се прибереш вкъщи.

Илейн явно изглеждаше обнадеждена. Ели срещна погледа й на кокер шпаньол и прочете болка в него. Изведнъж я съжали. Почувства се и малко виновна, защото тя беше причинила тази болка. Дълго време ревнуваше от Илейн, но сега наистина беше обзета от съчувствие. Илейн подозираше, че между Ели и Линк става нещо и това я разкъсваше.

— А ти, Джейсън, как си? — Илейн извърна поглед към него.

С бързината на попова лъжичка, която се изплъзва от хищник, Джейсън се промъкна между двете жени и се втурна в къщата. Илейн го проследи с объркан поглед.

— Линк наистина трябва да направи нещо с това дете — промърмори тя. — Непростимо грубо е.

Ели би предпочела да се измъкне с извинението, че е също толкова груба и да се прибере, но вместо това извинително се усмихна.

— Е, трябва да тръгвам. — Илейн явно все още не можеше да се отърси от неочакваната реакция на Джейсън. — Спрях да се видя с Линк, но мисля, че той ще закъснее. Ще му позвъня… Ние наистина сме добри приятели — добави тя, в изблик на внезапно обзела я гордост.

— Да, разбира се — меко каза Ели.

Бедната Илейн! Остана тъжно загледана в нея, докато тя се отдалечаваше към колата си. Гордостта от приятелството й с Линк изглеждаше трогателна. Веднъж той спомена, че Илейн трудно се сприятелява и сега Ели разбра какво е имал предвид.

А Илейн беше говорила за доброто сърце на Линк. Изглежда, той беше единственият й приятел. И може би съжалението играеше голяма роля в близостта помежду им.

Линк се прибра вкъщи към осем часа в настроение, в каквото Ели не го беше виждала преди. През последните няколко дни тя се беше уверила, че той е с доста уравновесен характер, макар и понякога да изглеждаше унил. Но онова, което изпитваше в момента, едва ли можеше да се нарече просто „добро настроение“.

Нахлу във всекидневната, нетърпелив да узнае къде са останалите и на лицето му сияеше широка усмивка.

— Франсис отиде до Нанаимо на кино с приятелка, а Джейсън е в леглото — обясни Ели, без да откъсва поглед от него.

— Заспа ли вече?

Линк изглеждаше разочарован. Тя кимна. Надяваше се, че няма да е необходимо да го будят. И в най-добрите дни не беше лесно Джейсън да бъде убеден да си легне, а тази вечер без госпожа Даркъс и баща му Ели трябваше да положи неимоверни усилия, за да го накара да се прибере в спалнята си. Току-що беше престанал да моли за чаша вода или за позволение да отиде до тоалетната, или да изброява всички онези влудяващи идеи, които явно извираха у него.

Слава богу, Линк не настоя. Вместо това отново се ухили дяволито. Обви ръка около кръста й и я завъртя из стаята. Дълго задържа устните си върху нейните.

— Тогава цялата тежест на празника пада върху твоите рамене!

— Празник? Какъв празник? — Вече и тя се чувстваше заразена от доброто му настроение.

— Не е, почакай. — Линк повелително вдигна ръце. Отиде до бара и се върна с бутилка изстудено шампанско. — Имаме прекрасен повод да вдигнем тост! — Извърна се, за да вземе чаши. — Госпожа Даркъс остави ли вечеря за мен? Умирам от глад. — Извърна се отново към нея с пълни чаши и се усмихна. — По-добре да хапна нещо с шампанското, защото иначе ще бъда прекалено пиян, за да ти разкажа новината.

— Остави студено месо и салата в хладилника. Сега ще донеса вечерята ти.

— А ти няма ли да хапнеш с мен?

Ели се поколеба само секунда, преди да кимне. Беше вечеряла с Джейсън по-рано, но може би защото Линк не се беше прибрал, нямаше кой знае какъв апетит и сега отново почувства глад.

Прегърнати отидоха до кухнята.

— Няма ли да ми кажеш какво се е случило?

Той спря за секунда, после в погледа му проблеснаха дяволити пламъчета.

— Не, още не. Ще ти разкажа, докато вечеряме. Извади храната от хладилника, а аз ще подредя масата в трапезарията.

Тя го изгледа недоволно, ала Линк се разсмя.

— А сега, за наказание, ще продължа да те измъчвам. — Изглеждаше неумолим. — Заповядвам ти да отидеш и да облечеш най-хубавата си рокля. А аз ще взема душ. — Извърна я и я побутна към стаята й. — Петнайсет минути.

Измина почти половин час, преди Ели да се върне в трапезарията, облечена в бледозелена дълга рокля от тънък шифон. Настроението на Линк я беше заразило. Днес вечерята в трапезарията щеше да бъде изключително събитие. Обикновено се хранеха в кухнята с Джейсън и госпожа Даркъс и това й харесваше, защото така се чувстваше приобщена към семейството на Линк. Но сега много се вълнуваше от вечерята насаме с него.

Линк беше до хладилника и вадеше блюдото със студено месо и купите салата, оставени от госпожа Даркъс. Когато Ели влезе, той застина за миг и впери поглед в нея. Косата му блестеше, все още мокра след душа. Беше сменил строгия си костюм с тъмни панталони и плътно прилепнал към тялото пуловер.

Без да откъсва очи от нея, Линк подсвирна. Полите на роклята й падаха на тежки широки гънки, дълбокото остро деколте подчертаваше изящната извивка на шията й, и макар да не беше най-елегантната й рокля, при всички случаи беше най-сексапилната. Далеч по-подходяща от джинсите и фланелката, които беше навлякла, когато той се прибра. Не искаше да загрозява тоалета си с превръзката.

Възстановяването й я изпълваше с противоречиви чувства. Вече липсваше причина да продължи престоя си в дома на Линк. Но сега не искаше да мисли за това.

— Не си единственият с повод за празник тази вечер. — Опита се да потисне тъжните мисли. — Днес ходих на преглед и свалиха превръзката ми. Ако внимавам, мога дори да върша някои неща с ръката си.

Линк приближи до нея. Взе превързаната й ръка в длани и нежно докосна с устни пръстите й.

— Тогава имаме двоен повод да празнуваме. — Погледна я в очите и изведнъж стана сериозен. — Радвам се, че си по-добре. Притеснявах се за ръката ти. Страхувах се, че съм влошил нещата онзи следобед, когато се любихме.

Ели потъна в дълбоките му сини очи и поклати глава. Задави се от вълнение и едва намери сили да прошепне:

— Не.

Думите му разпръснаха всички опасения, които я измъчваха през последните няколко дни. Притесняваше се, че той не поиска отново да бъдат заедно. Не знаеше дали не го е разочаровала по някакъв начин. А се оказа, че той се е тревожел заради раната й. Онзи следобед и двамата бяха обзети от изгаряща страст, която напълно ги подчини. Тогава не бяха в състояние да мислят за нищо друго, освен за копнежа, който ги завладя. Навярно това беше причината, заради която Линк се отдръпваше от нея, когато по-късно оставаха сами. Страхуваше се да не би отчаяната нужда, която изпитваха един от друг, отново да ги накара да обезумеят и това да стане причина да наранят ръката й. Сега устните му галеха лицето й.

— Да не бързаме, любов моя. Нека първо вечеряме.

Лъчите на залязващото слънце не проникваха през плътните завеси. Пламъкът на високите свещи хвърляше удължени сенки върху стените, танцуваше върху блестящия порцелан и приборите от сребро, искреше в чашите с шампанско.

— Първият ми тост е за теб. — Линк вдигна пълната си чаша. — За твоето щастие и здраве. — Пи, без да откъсва поглед от нея. После отново напълни чашата си. — За сина ми. За Джейсън.

— За Джейсън — повтори Ели и отпи от своето шампанско.

— Оказа се, че този малък негодник се е свил като в черупка. Днес се срещнах с психолога му. Той проведе няколко теста и коефициентът му на интелигентност се оказа сто седемдесет и четири. Синът ми е гений! Малък Айнщайн!

Лицето му сияеше, но Ели едва намери сили да вдигне поглед. Явно Линк беше безкрайно щастлив, но тя не беше сигурна, че откритието е повод за подобна радост. Несъмнено, високият коефициент на интелигентност беше дар, но този дар можеше да се превърне и в проклятие.

— Шокира ли те това?

— Да, изненадана съм. — Ели разбираше, че той очаква друга реакция от нейна страна. — Искам да кажа… Наистина чувствах, че Джейсън е изключителен, но… Заведе го на психиатър, защото очакваше нещо подобно ли?

— Не, напротив. — Линк вдигна поглед и отново се усмихна. — Затова посрещам новината с такова облекчение. Знаеш ли, последната година се оказа истински кошмар за Джейсън — пречеше в час, не учеше, прекъсваше учителката. Тя толкова често ме викаше на разговор, та не знам как хората не са започнали да мислят, че между нас има любовна връзка. Както и да е, чашата преля преди няколко седмици. Мисля, в деня, когато ти остана без бензин. Връщах се от разговор с учителката на Джейсън, после се срещнах и с директора. Бяха категорични, че той ще се провали на изпитите. Подозираха, че има проблеми със заучаването на нов материал. Уговаряха ме следващата година да го запиша в клас за деца със забавено развитие.

— Не разбирам как изобщо са могли да измислят подобно нещо! — възкликна Ели. — Имам предвид любимите му книги. Дори на мен ми беше трудно да разбера онази, за динозаврите!

Сянка премина през лицето на Линк. Трябваше по-внимателно да подбира думите си. Моментът не беше подходящ за откровения. Ели внезапно си даде сметка за изключителното значение на този разговор. Тя прекрасно съзнаваше дилемата, пред която е изправен Джейсън. Линк дължеше на сина си много грижи и внимание, ако желаеше момчето да реализира напълно високия си интелект и да не позволи да бъде смазан от него.

— Признавам, не исках да приема предложението им — загрижено продължи Линк. — Затова и го заведох при психолог.

— Но аз все пак не разбирам как е възможно учителката му дотолкова да се заблуди.

— Може би няма опит, а и Джейсън сам е допринесъл нещата да се развият по този начин. Знаеш го какъв е — своенравен, упорит, но повече от всичко на този свят обича да е център на внимание. Държал се е лошо и е пречел в час, защото е бил отегчен. Училищната програма не е била в състояние да го заинтригува. Предполагам, после е открил, че така му отделят и повече внимание.

Линк замълча и като че ли цялото му внимание беше погълнато от храната пред него. Ели внимателно го погледна. В ъгълчетата на устните му играеше лека усмивка. Наистина трябваше да се покаже по-въодушевена.

— Добра новина наистина. Знам как се чувстваш.

— Да, чудесна новина. Но съм и малко изплашен. Това ще промени много живота ни.

— Ще го промени ли?

— Е, да. Психологът предложи някои идеи. На мнение е, че за Джейсън би била подходяща по-интензивна програма на обучение.

— Разбирам — промълви Ели. Апетитът й бе изчезнал. Объркана беше и се чувстваше неудобно. Целият й живот представляваше по-интензивна програма на обучение, но това не я беше направило по-щастлива. — Предполагам, в училището, където е сега Джейсън, ще ти предложат нещо интересно.

— Не зная. Но не мисля, че държа Джейсън да продължи образованието си там. Нямам повод да бъда очарован от местното училище. Не, Джейсън трябва да отиде в ново училище.

— Ново училище? Ще се преместиш във Ванкувър?

Ели се ужаси. Това би означавало детето да бъде лишено от океана, лодките, риболова, плажовете, горите.

— Училището, което препоръча психологът, е в Монреал. Боя се, че Джейсън ще трябва да живее в пансион. Аз не мога да изоставя бизнеса си тук. — Видя изражението й, но явно го изтълкува погрешно, защото продължи: — О, не мисля да продам мястото тук. Ще идваме през ваканциите, макар че сигурно ще наема малък апартамент в града.

— Нима ще изпратиш Джейсън на другия край на страната в пансион? — Ели бе ужасена. — Тук е привързан към толкова много неща. Липсата им ще го направи нещастен.

— Разбира се, че няма да бъде нещастен! — В тона на Линк се прокраднаха гневни нотки. — В началото наистина няма да му е лесно, но постепенно ще свикне. Ще бъде сред деца, които няма да му отстъпват по интелект, и в среда, която да провокира амбициите и интереса му към предметите в училище, а не стремежа му да бъде хулиганът на класа.

Ели впери изпитателен поглед в него.

— Кого се опитваш да убедиш в момента — мен или себе си?

— Теб — отговори той почти веднага. — Макар че не разбирам защо трябва да го правя. В крайна сметка, изобщо не те засягат плановете, които аз имам за образованието на сина си.

Ели притвори очи. Ударът беше прекалено силен.

— Навярно си прав, но мисля, че той ще се почувства нещастен, ако го отделиш от себе си.

Линк отмести поглед. Върху лицето му беше изписано раздразнение и нескрито пренебрежение. Ели протегна ръка и докосна ръкава на пуловера му.

— Чуй ме, Линк! Знам какво говоря! Аз бях изпратена в такова училище, специално училище, което да съответства на интелектуалния ми потенциал. Мразя го!

— Няма място за подобно сравнение! — Линк отблъсна ръката й и наля последните капки шампанско в чашата си. — Ситуацията е била съвсем различна.

— Ситуацията беше същата. Съвсем същата!

Линк вдигна очи. Погледът й беше леден. Мъжът избухна в неприятен смях и изражението й ни най-малко не се смекчи.

— Да бъдем реалисти, Ели. Съжалявам за проблемите, които си имала в училище, но те са съвсем различни от ситуацията, пред която е изправен Джейсън. Синът ми е гений. Би било безотговорно, ако аз, неговият баща, не му дам възможност да развие интелекта, с който бог го е дарил.

Ели съзнаваше възникналото недоразумение. Линк явно беше убеден, че тя говори за училище за деца със забавено развитие. Вгледа се в лицето му. Изражението му беше непроницаемо. Явно той вече беше взел решение и нищо не беше в състояние да го разубеди.

— Значи ли това, че той ще бъде изпратен там?

— Да. — Линк явно смяташе разговора за приключен, защото смачка салфетката и я остави до чинията си. — Искаш ли кафе?

— Да, аз ще го направя.

Тя рязко се изправи и излезе от стаята. Той не направи опит да я задържи.

Докато приготвяше кафето, Ели имаше възможност внимателно да обмисли разговора им. Чувстваше се объркана и нещастна. Не знаеше дали не сгреши. Глупаво беше да предлага съвети за неща, които не я засягаха. Но можеше ли да остане безучастна, когато мъжът, когото обичаше, беше склонен да допусне такава грешка? Беше се привързала и към Джейсън. Искаше и на него да спести болката. А Джейсън се нуждаеше от баща си.

Сложи кафето върху подноса и го занесе в трапезарията. Линк беше дръпнал завесите и вперил замислен поглед в океана. Чу стъпките й и се извърна.

— Искам да ти се извиня. Прав си. Не е моя работа. Ти си негов баща и ти си този, който може да решава бъдещето му.

— О, не се притеснявай — безизразно рече Линк. — Имаш право на свое мнение. — Неочакваната острота на тона му отново я нарани. Линк явно не се интересуваше от извиненията й.

В стаята настъпи мълчание. Измина доста време, преди Линк отново да се извърне към нея. Този път явно търсеше повод за примирие.

— Виждам, че ръката ти наистина е по-добре.

Ели вдигна рамене — формална любезност от страна на учтив домакин. Държеше се така, като че ли между тях не беше възниквал спор.

— Да. Когато внесох преди малко подноса, дори бях забравила за нея.

— Сега като че ли си в състояние отново да се грижиш за себе си.

Ели застина ужасена. Ръцете й се вледениха, кръвта се отдръпна от лицето й. Мъчително преглътна, преди отново да заговори:

— Да, предполагам. Може би трябва да се върна във вилата.

Линк замълча, но не отмести очи от нея. Стори й се, че са изпълнени с тъга. Но само след секунда погледът му отново стана безизразен.

— Добра идея. — Поднесе чашата към устните си и отпи голяма глътка кафе.

— Да — едва намери сили да прошепне тя. Закашля се и сухо додаде: — Може би още тази вечер.

— Не ставай глупава. — Линк я дари с покровителствена усмивка.

Ели прехапа устни, после решително остави чашата си.

— Все пак ще опаковам багажа си още сега.

— Както желаеш. — Той безразлично повдигна рамене и отново се извърна към прозореца.

Ели смутено впери поглед в гърба му. Невъзможно беше да се разделят така. Ето сега той ще се извърне, ще се усмихне и ще й каже, че само се е пошегувал. Между тях беше възникнало недоразумение, но това не беше повод да я отпрати.

— Съжалявам, че заговорих за Джейсън. — Беше съвсем отчаяна. Думите й бяха посрещнати с мълчание. Очите й се изпълниха със сълзи. Когато отново заговори, гласът й прозвуча глухо: — Линк, обичам те!

Той трепна, после бавно се извърна. Лицето му беше изкривено от гняв.

— Върви си, Ели. Това е краят!

Единадесета глава

Ели внимателно изви кормилото на понтиака и спря пред внушителната къща от червени тухли. Домът на родителите й. Последното ми убежище, помисли си тя с горчивина. Отсега нататък трябваше много да внимава с мъжете, които среща. Защото вече нямаше къде да избяга, когато нещата вземат лош обрат. Все пак, помисли си, не ме грози опасност. Кевин я беше наранил, Линк беше разбил сърцето й. Щеше да мине много време, преди да съумее да събере парчетата. Дори да забравеше, ако това изобщо беше възможно, едва ли би срещнала някого, на когото би могла да предложи същите силни чувства, които изпитваше към Линк.

Обля я вълна от отчаяние. Не го беше виждала от вечерта, когато обсъждаха бъдещето на Джейсън. Тогава прекара безсънна нощ. Чакаше. Убедена беше, че всичко е грешка, че той ще дойде при нея, ще приеме извиненията й, ще върне нещата назад.

Но той не дойде. Призори Ели се унесе в трескав сън и после шумът от мотора на отлитащия хидроплан я събуди. Госпожа Даркъс беше в кухнята. Линк я беше предупредил, че Ели ще се върне във вилата. Не й оставаше друго, освен да си събере багажа си.

През изминалата нощ бе обмисляла следващата им среща, думите, които щеше да му каже, решението, което заедно щяха да потърсят. Хидропланът се върна следобед, но тя искаше да даде на Линк достатъчно време, за да бъде с Джейсън, да почине след работа, да се успокои. Привечер, преди да тръгне към дома му, се качи на тавана да провери дали самолетът е още там. Там беше. И Линк стоеше на ъгъла на верандата. Самотната му фигура навяваше печал и у Ели се роди надежда. Той явно също като нея съжаляваше за спора им. Преди да успее да се извърне и тръгне към дома му, друга фигура се присъедини към него. Той обви с ръка раменете на Илейн и й посочи нещо в далечината.

Обзеха я мрачни предчувствия. В друга вечер Линк беше стоял до перилата и ръцете му прегръщаха друга жена. Разказваше й за Дванайсетия брат, мъжът, който притежавал фатална власт над жените. Повече подробности научи от госпожа Даркъс. Той явно прелъстявал повечето от своите последователки, но когато накрая, слава богу, отплувал, взел със себе си една жена, с която никога не се разделял. Мадам Зи — артистичен псевдоним, взет сякаш от колоните на евтин вестник. Тя била дясната му ръка, следвала го във всичките му злодеяния и той никога не я напуснал.

Същата вечер Ели опакова багажа си. Остави бележка до Клер, в която й благодареше за гостоприемството и се извиняваше заради внезапното си заминаване. Нямаше сили да се срещне отново с нея. Болката бе прекалено силна. Думите не бяха в състояние да я облекчат.

Входната врата се отвори и Лора Смит излезе да посрещне дъщеря си. Елегантна жена, която излъчваше изтънченост и блясък.

— Ели! — възкликна тя и сякаш понечи да я прегърне.

Ели инстинктивно се отдръпна.

— Здравей, мамо — каза тя предпазливо.

Лора Смит отпусна ръце.

— Изненада ни тази сутрин с бащата, когато позвъни, за да ни кажеш, че пристигаш. — Опитваше се гласът й да прозвучи любезно. — Наранила си се! — възкликна тя и плъзна поглед по ръката й.

Ели направи пренебрежителен жест. За щастие, колата й беше с автоматично предаване и през по-голямата част от пътя шофира с лявата ръка. Сега раната не я безпокоеше.

— Това ли е причината, заради която се прибираш вкъщи? — попита майка й.

Спомни си, че от деня, в който напусна института, не се беше обаждала. Струваше й се, че оттогава са минали години.

— Напуснах института преди няколко седмици. Прекарах известно време при Клер.

— Клер… Онова момиче, с което бяхте толкова близки по времето, когато учеше в колежа?

Ели кимна.

— И си напуснала института? — Госпожа Смит беше явно озадачена. Остави куфара до стълбите, които водеха към етажа със спалните, и се извърна към нея. Върху гладкото й чело се беше появила бръчка, явно я тревожеха доста въпроси. Но когато видя изражението на Ели, само запита: — Обядвала ли си?

Ели вдигна рамене. Беше толкова потисната, че нямаше желание да говори. Искаше само да се прибере в спалнята и да остане сама.

— Не съм гладна. Може би съм малко изморена. Бих предпочела да се кача в стаята си и да си почина.

— Разбира се, шофирала си дълго.

Ели плахо вдигна поглед към майка си. Вместо обичайното изражение на безразличие и незаинтересованост, сега върху лицето й беше изписана изненада. Изглежда я беше огорчила с нежеланието си да говори с нея за станалото. До този момент Ели не предполагаше, че подобни неща имат значение за майка й. Години наред семейство Смит беше полагало невероятни усилия, за да я мести по различни пансиони и лагери и Ели не вярваше, че майка й би могла да бъде разстроена от нежеланието й да бъдат заедно.

— Всъщност не бих имала нищо против да изпия чаша кафе — предложи Ели, макар че не беше сигурна дали е изтълкувала правилно изражението на майка си.

— Ще включа кафеника.

Майка й се усмихваше с явно облекчение. Думите на дъщеря й явно наистина я бяха наранили. И изглежда много се радваше, че отново са заедно.

— Ще дойда с теб. Една приятелка… Една приятелка щеше да ме учи да готвя. Винаги приготвяш много хубаво кафе. Може би ще ми покажеш как го правиш? — Докосна с ръка дланта й и плахо се усмихна. Лора Смит стисна пръстите на дъщеря си и я привлече до себе си.

— Разбира се, ще ти покажа. Също, ако искаш, мога да те науча и да готвиш, докато си тук. Не съм и помислила, че може да ти е интересно.

Имаше нещо успокояващо в това да бъде в кухнята и да пие кафе с майка си. Заедно не се чувстваха удобно, наистина, но докато говореха за различни, на пръв поглед незначителни неща, Ели почувства, че се отърсва от отчаянието, което я беше обзело, откакто напусна Ванкувър.

— Изненадана съм, че си напуснала института. Мислех, че там ти харесва. Надявам се, не се е случило нещо лошо? — Госпожа Смит съсредоточено разбъркваше кафето си.

— Имах нужда от промяна — опита да се измъкне Ели.

Не беше склонна да се довери на майка си. Настъпи напрегнато мълчание.

— Нещо не е наред ли? — не издържа Ели накрая.

— Не, не… Само… Е, предполагам, знаеш, че с баща ти не бихме искали да отдаваш прекалено голямо значение на тази работа.

— Да — отвърна Ели студено. — Предпочитате да приема работата в университета в Торонто.

Изведнъж въздухът сякаш се насити с враждебност. Майка й прехапа устни. Накрая заговори предпазливо.

— Не мисля, че правилно разбираш съображенията ни. През всичките тези години, докато учеше и те нямаше вкъщи, ти ни липсваше. Разбира се, съзнаваме, че подобна жертва е необходима. Ти получи образованието, което човек с твоя интелект заслужава, но много ни липсваше. Когато завърши университета, надявахме се, че ще намериш работа някъде близо до къщи. Знаем, че Хенинг е истински мозъчен тръст, но мислехме, че може би ще бъдеш по-щастлива в университета, където студентите са твои връстници. Подозирам, че всички големи умове в института са много по-възрастни от теб хора, а на теб винаги ти е липсвала среда, липсвали са ти забавления, срещи с млади хора…

— Да, така е — промълви Ели.

Никога не беше гледала на нещата по този начин. Никога не беше мислила, че присъствието й в този дом е желано. Не допускаше, че родителите й съзнават проблемите й така добре. Убедена беше, че специалната й образователна програма е удобен за тях претекст да се измъкнат. Добре, не е било така, но сега вече беше прекалено късно да им каже, че за нея семейството и животът в тази къща са били много по-нужни от всички интензивни образователни програми на света. Бяха направили погрешен избор. Същата грешка щеше да допусне и Линк, помисли си тя и сърцето й се сви.

Отвън спря кола.

— Това е баща ти.

Майка й приближи до прозореца. Минута по-късно той влезе в кухнята.

— Днес се връщаш по-рано, Евърест.

Той откъсна поглед от Ели и се извърна към жена си.

— Знаех, че Ели се прибира. Затова излязох по-рано от работа.

Отново я погледна. Тя долови известна несигурност у него. Осъзна, че и той като майка й би искал да я прегърне, но се страхува да не бъде отблъснат. Бързо се изправи и обви ръце около врата му.

— Здравей, тате.

После се извърна към майка си. Отпусна се в прегръдките й.

— Здравей, мамо. Радвам се, че се прибрах у дома.

* * *

Месеците минаваха и Ели наистина беше щастлива, задето се върна вкъщи, макар че дните й не бяха изпълнени с радост. Прекалено силно обичаше Линк, за да го забрави толкова бързо. Имаше моменти на непоносима болка. И тогава грижите и вниманието, с което родителите й я обграждаха, я накараха да повярва, че си струва да живее и без Линк.

Обзаведе си кабинет в къщата и продължи да работи върху програмата за преброяване на пъстърви. А когато я довърши, замисли нов проект.

Научи се и да готви. Винаги си мислеше, че родителите й се опитват да извличат дивиденти от академичните й постижения, от блестящия й интелект. Това я отблъскваше, защото вярваше, че те спекулират с неща, с които природата случайно я беше дарила. Но когато видя, че реагираха със същата гордост и на първия й не особено сполучлив кекс, започна да гледа на тях по друг начин. Те я обичаха. Промени и отношението към себе си. Преди негодуваше срещу отношението на родителите си към нея, защото не понасяше да бъде третирана като гений. Всъщност тя винаги се беше срамувала от високия си коефициент на интелигентност. Разсеяността й, странните й дрехи, неспособността й да научи каквото и да е за света извън тясното академично поприще — всичко това поддържаше у нея илюзията, че е избрала правилния път в живота.

И когато получи покана да говори пред годишното събрание на Националната асоциация на компютърните програмисти, тя прие. Преди винаги избягваше подобни покани. Признанието, което печелеше с публикациите си, й беше напълно достатъчно. Отегчаваше се при мисълта, че може да се изправи пред колегите си, за да ги запознае лично с идеите си.

Събранието се организираше в Лас Вегас, Невада — ваканционния рай, където не беше ходила досега. Родителите й бяха убедени, че поканата я удостоява с висока чест, а тя си помисли, че неколкодневното й отсъствие ще им позволи да си починат. Виждаше, че се притесняват за нея. Не им беше доверила нищо от случилото се с Линк, но не можеше да скрие депресията си.

След първите няколко дни Ели реши, че е научила достатъчно от лекциите, но почти нищо не знае за събиранията, които се организираха в свободното време. Попадна в група млади делегати и те й преподаваха тънкостите на покера и рулетката. Някои от уроците бяха доста скъпи, но новите й приятели явно се забавляваха еднакво добре и когато печелеха, и когато губеха.

На третия ден следобед Ели събра чиповете си от масата за покер и ги пусна в чантата. Същата вечер щеше да изнесе доклада си и искаше да прегледа бележките, а имаше и уговорена среща с представител на фирма за софтуерни продукти, която искаше да закупи правата върху програмата й за преброяване на пъстърва. И като че ли предстоящата среща я притесняваше повече от доклада вечерта.

Но Ерик Питърсън нямаше намерение да й позволи толкова лесно да се измъкне. През последните дни беше невероятно впечатлен от Ели Смит и сега не искаше да пропусне възможността да прекара известно време с нея. Той не харесваше глупави жени, но фактът, че тя явно беше експерт в областта, в която работеше, в случая не беше от голямо значение. Сивите очи, русата копринена коса, стройната й фигура, бяха по-силни аргументи от високия й коефициент на интелигентност. Той я последва извън игралната зала.

— Сигурно вече си прегледала записките за доклада си. Хайде да обядваме заедно.

— Не бих могла да хапна нищичко — призна Ели.

— Тогава да пийнем — настоя той.

— Наистина искам да остана сама. — Тя поклати глава. — Изморена съм от толкова хора около мен.

— Няма да ги вземем с нас. Ще бъдем само двамата. Не можеш ли да останеш сама с мен — подразни я той.

Ерик беше един от многото й нови приятели. Погледна го изпитателно. Наистина беше много привлекателен. Бе изнесъл чудесна лекция и явно пред него се откриваше блестящо бъдеще. Много момичета биха били развълнувани от интереса му. Искаше й се да бъде една от тях, но тъжно поклати глава.

— Извинявай, предпочитам да се прибера в стаята и да си почина. Може би след доклада.

Бяха минали месеци от раздялата й с Линк, но още не беше в състояние да започне нова връзка.

Във фоайето влезе в първия свободен асансьор и натисна бутона за своя етаж. Но асансьорът се отправи към подземния гараж. Ядосано си помисли, че трябваше да погледне стрелките, преди да се качи. Отдръпна се встрани и облегна гръб на стената, за да направи място за спътника си. Висок мъж влезе в асансьора и когато Ели вдигна поглед, дъхът й секна.

— Линк?

— Ели? Какво правиш тук? На почивка ли си?

Тя поклати глава и опита да събере мислите си. После докосна ръкава на сакото му. Поиска да се убеди, че не сънува. Асансьорът спря и вратата се отвори.

— Още не съм се настанил. В коя стая си? Ще ти се обадя веднага щом уредя формалностите на рецепцията. — Остави куфара си на пода и я хвана за раменете. — Моля те, Ели, трябва да поговорим.

Тя кимна, все още зашеметена и каза номера на стаята си. Линк потърси погледа й и стисна дланта й.

— Няма да се бавя.

Вратата се затвори зад него и тя остана сама в полутъмната кабина.

Когато най-после се добра до стаята си, отново беше възвърнала способността си да разсъждава. Линк й беше казал, че иска да говори с нея, но какво би могла да му каже тя? Трябваше ли отново да възкреси болката, която и без това не бе напълно затихнала? Но би ли могла да откаже срещата си с него, да пренебрегне възможността, която й даряваше съдбата? Знаеше, че е невъзможно. Та тя не беше в състояние да приеме покана за вечеря от друг мъж, какво остава отново да се влюби!

Преди да осъзнае чувствата, събудени от неочакваната им среща, чу почукване на вратата. Смутено вдигна поглед. Неуверено се отправи да посрещне Линк.

Дванадесета глава

Линк беше променен. Пребледнял и с бръчки около очите. Изглеждаше преуморен и пренапрегнат. Беше и отслабнал.

— Няма ли да ме поканиш?

— Да, разбира се.

Ели смутено отстъпи назад. Той изглеждаше влудяващо привлекателен. Все още го обичаше!

Линк седна на креслото и Ели се настани срещу него. Настъпи мъчителна тишина.

— Имам среща след няколко минути — най-после събра смелост да каже Ели. — За какво искаше да говорим? — Вдигна предпазливо поглед към него.

Той изглеждаше не по-малко объркан.

— Хубав хотел, нали? — Мъжът обходи с поглед стаята. — Тук съм заради конференцията. Започнала е преди няколко дни, но успях да пристигна едва сега.

Едва ли беше дошъл в стаята й, за да провери дали се е настанила добре. Все пак той беше тук и имаше неща, които тя беше нетърпелива да разбере.

— Как се чувства Джейсън в новото училище?

Линк разсеяно прокара длан по лицето си.

— Права беше. Той не е щастлив. Идвам от Монреал. Мисля, че трябва да го прибера отново вкъщи.

Какво би могла да му каже? Винаги, когато се сещаше за Джейсън, се надяваше, че е сгрешила и че той се чувства добре в училището, далече от баща си. Сега, когато се оказа, че опасенията й са били оправдани, не й оставаше нищо друго, освен да се радва, че Линк е осъзнал грешката си и няма да го остави още дълго в Монреал.

— Допуснах много грешки. — Гласът му я изтръгна от унеса й. — Сгреших, че го изпратих в Монреал, сгреших, че отпратих и теб, Ели. Липсваше ми. Когато си тръгна, бях много притеснен. Клер ми каза за бележката, която си й оставила. Страхувах се да не ти се случи нещо. Шофирала си с болна ръка. Глупаво беше да бягаш по този начин, Ели.

— Нямах избор. — Не успя да прикрие горчивината в гласа си. — Ти искаше да си тръгна. А после дори не направи усилие да ми се обадиш.

— Права си, разбира се. — Линк нервно сви юмрук. — Но тогава това изглеждаше единственото възможно решение. Нещата между нас не вървяха.

— Казах ти, че те обичам.

— Да. И затова ми беше още по-трудно да те отпратя.

— Тогава защо го направи?

— Трудно е да обясня. — Той вдигна поглед. Очите му изглеждаха почти черни. — Първата ми съпруга, Натали… Бракът ни беше много старомоден. Оженихме се съвсем млади. Тя беше прекрасна домакиня. Умееше да върши всичко.

— Разбирам — промърмори Ели, когато той отново замълча.

Натали Съмървил явно е била съвсем различна от нея самата. Никога не успяваше да създаде илюзията, че е добра домакиня. Най-малко у него. Той го е разбрал и затова сложи край на взаимоотношенията им. Търсил е жена като Илейн.

Изгледа го с любопитство. Все още стоеше с гръб към нея. Винаги бе проявявал любезност. Може би по този начин искаше да й съобщи за сватбата си с Илейн и да я накара да разбере съображенията му.

— Закъснявам за срещата си — нетърпеливо каза тя и скочи от креслото. Потисна желанието да се разплаче. — Боя се, че трябва да си тръгнеш.

— Как така да си тръгна? — Линк се извърна и върху лицето му се изписа смущение. — Все още не съм…

— Линк! — прекъсна го грубо Ели. — Не желая да слушам. Разбрах! Бил си женен за истински образец на женското съвършенство и домакинския талант и сега си открил още един в лицето на Илейн! Добре, радвам се за теб!

— Мислиш, че ти разказах всичко за Натали, за да ти обясня, че ми е необходима съпруга като нея? И че тази съпруга е Илейн? Ели! — Той приближи до нея, прегърна я през раменете и се опита да извърне лицето й към себе си. Докосването му я накара да избухне в сълзи. — Не съм се женил за Илейн и никога не съм мислил подобно нещо. — Притисна главата й до гърдите си и нежно я залюля. — Откъде ти хрумна подобна идея? Познавам Илейн отдавна, но никога не съм гледал на нея като на бъдеща съпруга. Тя няма много приятели и затова понякога прекарвахме свободното си време заедно.

Когато най-после достигнаха до съзнанието й, думите му разсеяха всички нейни страхове. Искаше й се да остане завинаги така, в прегръдките му, но той я хвана за раменете и леко я отдалечи от себе си.

— Чуй ме сега, Ели!

Не искаше да слуша повече обяснения. Когато дойде тук, той каза, че я е отпратил, защото не вярвал връзката им да има бъдеще. Какво тогава се е променило? Ели отстъпи назад.

— Не съм като първата ти съпруга, Линк. Не мисля, че бих могла да бъда. Не съм създадена да бъда домакиня.

— Не искам това от теб! Изслушай ме! Обичах Натали. Когато тя почина… бях разстроен, но дълго преди това… бракът ни не вървеше. Имах нужда от нещо повече от чиста къща, добра храна и топло легло. Натали ме отегчаваше. Отпратих те, защото се опасявах, че ако взаимоотношенията ни се задълбочат, ще се повтори ситуацията от първия ми брак. Все още малко се страхувам от това.

— Не разбирам — поклати глава Ели.

Преди той да продължи, някой почука на вратата. Линк отпусна ръце.

— Мисля, че е по-добре да отвориш.

Ели кимна. Пред вратата стоеше пиколо.

— Доктор Смит? — Тя кимна. — Това писмо беше оставено за вас на рецепцията.

Ели пое белия плик. Неочакваното почукване на вратата я бе върнало към действителността.

— Господи! Имах уговорена среща! — Без да погледне Линк, тя нервно разкъса плика. — О, добре… отложена е — рече, докато разчиташе подписа. После стреснато вдигна поглед към Линк. — Ти си „Арагон софтуер“?

— А ти си доктор Е. Дженингс Смит?

Изненадата в гласа му я стресна. Тя не мислеше, че все още е възможно Линк да я смята за „празноглава блондинка“. Явно не беше подготвен и разкритието го беше вбесило.

— Разбира си, че съм аз — засмя се тя, но изражението му все така не предвещаваше нищо добро.

— Наистина никога не бих допуснал, че доктор Смит е празноглавата блондинка, която срещнах миналото лято. — Той плъзна поглед по тялото й.

— Клер не ти ли каза?

— Не, не ми каза! Сигурно много сте се забавлявали, задето ме превърнахте в пълен глупак! — Мина покрай нея и се отправи към вратата.

— Да, върви по дяволите! Махай се оттук! — изкрещя тя. — И ти си като всички останали. Не можеш да понесеш мисълта, че една жена може да бъде по-умна от теб!

— Грешиш, скъпа! Миналото лято поисках да се разделим, защото реших, че си толкова тъпа, та можеш да превърнеш живота ми в ад!

Впериха гневни погледи един в друг. Раздразнението на Ели внезапно се разпръсна.

— Мислеше, че съм прекалено глупава, за да бъда твоя съпруга? — прошепна тя.

— Да, прекалено глупава.

Останаха за миг втренчени един в друг, после внезапно избухнаха в неудържим смях.

— Прекалено глупава?

— Да, доктор Смит. Страхувах се да не допусна същата грешка като в брака ми с Натали. Не можех за нищо да говоря с нея, тя не разбираше и половината от онова, което й казвах.

— Аз… аз… Мислех, че няма да искаш да имаш нищо общо с мен, ако разбереш…

— Ако разбера, че си умна?

Ели кимна.

— Всъщност бях много заинтригувана онази вечер, когато ми разказа за програмата, която разработваш. После издирих компанията, конструирала ехолота и използвах техните данни в моята програма.

— Така ли? — Той я изгледа замислено. — Значи затова постигаш голяма точност. — В очите му проблеснаха дяволити пламъчета. — Ами шахът? Наистина ли не можеш да играеш шах?

— Мога — призна тя и силно се изчерви. — Имам дори гросмайсторска степен.

Той приближи до нея и нежно я прегърна. Устните му бяха топли и настоятелни.

— Защо се карахме? Наистина ли не вярваше, че бих могъл да те обичам, ако знаех колко си интелигентна! Значи ли това, че нямаш особено високо мнение за мен?

— Трябва да ме разбереш. — Ели се отдръпна. — Мъжете обикновено реагираха така… Всички, с изключение на един…

— Онзи, с когото си имала връзка, преди да дойдеш на остров Ванкувър? Обичаше ли го? — В гласа му се прокраднаха нотки на ревност.

— Не, всъщност не… — Думите й бяха прекъснати от острото иззвъняване на телефона. Ели хвърли изплашен поглед към часовника. — О, по дяволите! Тази вечер в осем трябва да изнеса доклад! А дори не съм облечена! — Впери безпомощен поглед в Линк.

— Спокойно! — Линк вдигна слушалката. — Да? Да, доктор Смит е тук. Да, да… Беше задържана, но след няколко минути ще бъде при вас. — Затвори телефона и се обърна към Ели. — Организаторите на конференцията. Интересуват се дали не се случило нещо.

— По дяволите! Винаги ми се случват такива неща! Едва ли ще ме поканят отново да изнеса лекция.

— Разбира се, че ще те поканят! Имаш извинение за закъснението си. Не се сгодяваш всеки ден, нали?

* * *

Делегатите на годишната конференция на Националната асоциация на компютърните програмисти неспокойно се оглеждаха. Основният доклад на вечерното заседание закъсняваше. Най-после вратата зад катедрата се отвори и влезе младо момиче с разрошени руси коси и блестящи сиви очи. Аудиторията нервно зашумя. Ето, това е най-вероятно секретарката на прочутата доктор Смит, която ще съобщи, че лекцията се отлага.

Но водещият въздъхна облекчено — скромният запас от анекдоти, с които забавляваше аудиторията в случаи като този, вече се изчерпваше.

— Уважаеми дами и господа, позволете да ви представя доктор Елисън Дженингс Смит.

Ели застана зад катедрата и изчака току-що влезлия мъж да заеме мястото си на първия ред. По устните й се плъзна свенлива усмивка. Той й отвърна с окуражително кимване и Ели сведе очи към бележките си. После вдигна глава и самоуверено заговори.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.